РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.03.2025Справа № 916/3587/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участі секретаря судового засідання Петькун Д.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, просп. Берестейський, буд.14, м. Київ,) в особі Південної філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (65481, Одеська обл, м.Южне, вул. Берегова, буд. 11, )

до 1) Одеської обласної прокуратури (65026, вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, Одеська обл., ) в особі Доброславської окружної прокуратури Одеської обласної прокуратури (67500, Одеська обл, смт Доброслав, вул. Центральна, буд. 85)

2) Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ).

3) Головного управління національної поліції в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Єврейська, буд.12, ).

про стягнення 55 206,00 грн.

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Одеської обласної прокуратури в особі Доброславської окружної прокуратури Одеської обласної прокуратури (далі - відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про стягнення 55 206,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач відповідно до ухвали від 13.05.2020 виданої Южним міським судом Одеської області у справі № 519/419/20, зберігав речові докази, які були передані йому на зберігання на території причалу № 2 Адміністрації, а саме: ємкості (бочки) об`ємом 200 л. кожна, у кількості 54 шт. з речовиною біло-жовтого кольору, твердої консистенції. У зв`язку з чим позивачем були понесені витрати, пов`язані зі зберіганням та утилізацією речовини.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 13.09.2024 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №916/3587/24, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

03.10.2024 в системі "Електронний суд" відповідачем 2 сформовано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що фінансування витрат пов`язаних із зберіганням речових доказів, здійснюється за рахунок бюджетних коштів, виділених органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ який здійснив пересилання речових доказів або передачу на зберігання, натомість, жодних позовних вимог до Казначейства позивач не заявляє. При цьому, Державний бюджет України не передбачає асигнувань для компенсування витрат пов`язаних зі зберіганням речових доказів у кримінальному провадженні, в зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

07.10.2024 через канцелярію суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує, мотивуючи тим, що відповідачем за даним позовом має бути саме орган який передав на зберігання речовий доказ та дії якого призвели до понесення витрат зумовлених таким зберіганням, через те, що Державним підприємством невірно визначено процесуальний статус Одеської обласної прокуратури та помилково пред`явлено позовні вимоги до Держави саме в особі прокуратури в задоволенні позову слід відмовити.

18.10.2024 в системі "Електронний суд" від позивача надійшла заява щодо розгляду справи з повідомленням сторін та залучення співвідповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.11.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 залучено у якості співвідповідача 3 Головне управління національної поліції в Одеській області .

02.12.2024 в системі "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

11.12.2024 в системі "Електронний суд" відповідачем 3 сформовано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2024 відкладено розгляд справи на 14.01.2024.

17.12.2024 в системі "Електронний суд" відповідачем 3 сформовано відзив на позовну заяву, мотивований тим, що в матеріалах справи відсутні первинні докази, які б підтверджували витрати позивача за зберігання речових доказів, як того вимагає законодавство. На адресу відповідача 3 не надходили первинні докази нарахованих позивачем витрат, про їх існування останній дізнався з додатків до позовної заяви. Позивач не міг самовільно розпоряджатися майном, яке було йому передано на зберігання. Витрати на зберігання були розраховані не вірно (не вірно визначені періоди нарахування). Утилізація відбулася за погодження з відповідачем 1, тому і повинні бути розподілені між позивачем та відповідачем1.

23.12.2024 в системі "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 3.

В системі «Електронний суд» 14.01.2025 відповідачем 3 подано заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу по суті на 11.02.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 відкладено розгляд справи на 04.03.2025.

В судовому засіданні 04.03.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача 1 заперечив проти задоволення позовних вимог, представники відповідача 2,3 в засідання суд не з`явилися про причини неявки суд не повідомили, хоча про місце, дату та час засідання були повідомлені належним чином з огляду на наступне.

В судовому засіданні 04.03.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено позивачем та вбачається з матеріалів справи 30.04.2020 в акваторії морського порту Південний встановлений факт забруднення внутрішніх морських вод України внаслідок скиду забруднюючої речовини (пальмової олії) з судна т/х «Stavander» (ІМО 9278507) (надалі - Судно) під час розвантажувальних операції.

Південною філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією морського порту Південний) (надалі - позивач, Адміністрація) здійснено ліквідацію наслідків аварії шляхом вилучення з морської води речовини біло-жовтого кольору, твердої консистенції, яку поміщено до ємкостей (бочок) у кількості 54 шт. об`ємом 200 л кожна, та розміщено на стику причалів №№ 1, 2 на бетонному майданчику під навантажувальною галереєю.

Ліквідація наслідків аварії здійснювалась Адміністрацією, як підприємством, до основних функцій якого відноситься забезпечення дотримання законодавства про охорону навколишнього природного середовища, у тому числі шляхом участі в межах визначеної законодавством компетенції у виявленні випадків скидання суднами (плавзасобами) забруднюючих речовин у межах акваторії порту (п. 9 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про морські порти України»).

В подальшому, за вищезазначеним фактом було відкрито кримінальне провадження № 0000015 від 06.05.2020 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 243 Кримінального кодексу України (надалі - Кримінальне провадження).

Матеріалами справи встановлено, 08.05.2020 на адресу Адміністрації надійшов лист від Южненського відділення поліції Лиманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області (надалі - Южненський ВП) від 07.05.2020 № 45.2/1-2077 із проханням прийняти на відповідальне зберігання предмети, залучені речовим доказом до вказаного Кримінального провадження, а саме ємкості (бочки) об`ємом 200 л кожна, у кількості 54 штуки з речовиною біло-жовтого кольору, твердої консистенції, до прийняття рішення по суті.

У відповідь на вказаний лист Адміністрація повідомила Южненський ВП про прийняття на відповідальне зберігання зазначені речові докази до прийняття відповідного судового рішення з цього питання (лист Адміністрації від 08.05.2020 № 1517/27-01- 05/Вих/27).

Позивач вказує, на виконання листа Южненського ВП від 07.05.2020 № 45.2/1-2077 та керуючись вимогами Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби Безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 № 51/401/649/471/23/125, призначено відповідальну особу за зберігання вищезазначених предметів, залучених речовими доказами.

13.05.2020 Южним міським судом Одеської області винесено ухвалу у справі № 519/419/20, якою накладено арешт на встановлене та вилучене в ході огляду місця події 07.05.2020 на території причалу № 2 Адміністрації майно, зокрема, ємкості (бочки) об`ємом 200 л кожна, у кількості 54 штуки з речовиною біло-жовтого кольору, твердої консистенції (надалі - Речові докази).

Також, вищезазначеною ухвалою постановлено Речові докази передати на зберігання Південні філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України (адміністрації морського порту Південний), розташованій за адресою: Одеська обл. м. Южне, вул. Берегова, 11.

З огляду на вищезазначене вбачається, що Адміністрація починаючи з 30.04.2020 року здійснювала відповідальне зберігання майна (Речових доказів), яке у подальшому визнано речовим доказом у Кримінальному провадженні.

Надалі, враховуючи тривалий термін проведення заходів досудового розслідування, а також визначення необхідності подальшого зберігання Речових доказів, позивач звернувся до Доброславської окружної прокуратури Одеської обласної прокуратури листом від 24.08.2023 № 1880/27-01-05/Вих, у якому висловив прохання розглянути питання щодо можливості утилізації Речових доказів.

У відповідь на вищезазначений лист Доброславська окружна прокуратура Одеської обласної прокуратури листом від 28.08.2023 № 58-3201ВИХ-23 повідомила про закриття Кримінального провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку із смертю підозрюваного.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 06.03.2023 скасований арешт переданих на зберігання Адміністрації Речових доказів. Речові доказів - знищити.

Враховуючи вищезазначену інформацію та з метою подальшого відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням Речових доказів, робочою групою позивача з питань нарахування портових зборів та послуг в окремих випадках (надалі - Робоча група) було встановлено та досліджено усі обставини щодо збору та зберігання Речових доказів, відповідно до протоколу наради Робочої групи № 3 від 27.09.2023.

Робочою групою позивача встановлено, що Речові докази зберігалися в районі причалів №№ 1, 2 в період з 30.04.2020 по 27.09.2023 на бетонному майданчику площею 60 м2, також Робочою групою погоджено пропозицію щодо розрахунку калькуляції собівартості зберігання Речових доказів на причалі № 1.

Відповідно до протоколу наради Робочої групи № 3 від 27.09.2023, за результатом наради прийняті наступні рішення:

- здійснення розрахунку калькуляції витрат за зберігання Речових доказів на причалі № 1;

- здійснити заходи з утилізації Речових доказів підрядним способом із залученням спеціалізованої організації ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» відповідно до умов п. 2.1.1. Договору від 01.06.2023 № 70-В-ПВФ-23;

- здійснення розрахунку всіх витрат на зберігання Речових доказів та їх утилізацію з метою відшкодування витрат, понесених Адміністрацією, за рахунок Держави, в особі Доброславської окружної прокуратури Одеської області

Так, наказом Адміністрації від 23.10.2023 № 256/27 затверджено калькуляцію собівартості зберігання Речових доказів на причалі на 1 кв.м за період 2020-2023 роки.

Відповідно до вказаного наказу собівартість у розрахунку на 1 кв.м. без ПДВ складає: за 2020 рік - 0,36 грн./добу, за 2021 рік - 0,36 грн./на добу, за 2022 рік - 0,35 грн./на добу, за 9 місяців 2023 року - 0,36 грн. на добу.

Як вже вище зазначалось, Робочою групою на своїй нараді було встановлено, що зберігання Речових доказів здійснювалось на бетонному майданчику площею 60 м2.

Таким чином загальна вартість зберігання Речових доказів на території Адміністрації за період з 30.04.2020 по 27.09.2023 зберігання склала 33 174,00 грн. з урахуванням ПДВ, а саме:

- за 2020 рік (з 30.04.2020 по 31.12.2020) - 6 376,32 грн. з урахуванням ПДВ (246 (кількість днів у періоді) * 0,36 * 60 м2 + 20% ПДВ;

- за 2021 рік (з 01.01.2021 по 31.12.2021) - 9 460,80 грн. з урахуванням ПДВ (365 (кількість днів у періоді) * 0,36 * 60 м2 + 20% ПДВ);

- за 2022 рік (з 01.01.2022 по 31.12.2022) - 9 198,00грн. з урахуванням ПДВ (365 (кількість днів у періоді) * 0,35 * 60 м2 + 20% ПДВ);

- за 9 місяців 2023 року (01.01.2023 - 10.11.2023) - 8 138,88 грн. з урахуванням ПДВ. (314 (кількість днів у періоді) * 0,36 * 60 м2 + 20% ПДВ).

Окрім цього, так як позивач не є спеціалізованою установою, що здійснює утилізацію рідких забруднюючих речовин, то на підставі укладеного договору з товариством з обмеженою відповідальністю «УТІЛЬВТОРПРОМ» від 01.06.2023 № 70-В-ПВФ-23, Адміністрація надала зазначеному підприємству заявку на надання послуг у сфері поводження з рідкими забруднюючими речовинами з суден, які були утворенні в результаті аварійних розливів, та які були передані на відповідальне зберігання Адміністрації.

В подальшому, ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» були надані позивачу послуги зі збору, транспортування, зберігання та подальшої утилізації забруднюючих речовин, утворених в результаті аварійних розливів в акваторії морського порту Південний у кількості 10,8 м3 на загальну вартість 22 032,00 грн. з урахуванням ПДВ, що підтверджується Актом прийму-передачі від 10.11.2023 та Актом надання послуг від 10.11.2023 №2592.

Поряд з цим, 10.11.2023 ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» був виставлений рахунок на оплату№ 2776 на загальну суму 22 032,00 грн. з урахуванням ПДВ, який у подальшому оплачений позивачем у повному обсязі, що підтверджується платіжними інструкціями від 29.11.2023 № 1968 та від 30.11.2023 № 1990.

Отже, як вказує позивач ним окрім витрат на зберігання Речових доказів, були понесені також витрати у зв`язку із організацією ліквідації таких Речових доказів.

З метою реалізації свого права на відшкодування таких витрат, Адміністрацією оформлені рахунки від 10.11.2023:

- № А60116 на суму 22 032,00 грн. з урахуванням ПДВ (за утилізацію Арештованого майна);

-№ А60117 на загальну суму 33 174,00 грн. з урахуванням ПДВ (за зберігання Арештованого майна).

Вищезазначені рахунки разом із підписаними зі сторони Адміністрації відповідними актами направлені до Доброславської окружної прокуратури Одеської обласної прокуратури, як до органу, що здійснював процесуальне керівництво у досудовому розслідуванні Кримінального провадження, листом від 06.12.2023 № 2609/27-01-05/Вих.

Вказаний лист отриманий Відповідачем 13.12.2023, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач відповідно до ухвали від 13.05.2020 виданої Южним міським судом Одеської області у справі № 519/419/20, зберігав речові докази, які були передані йому на зберігання на території причалу № 2 Адміністрації, а саме: ємкості (бочки) об`ємом 200 л. кожна, у кількості 54 шт. з речовиною біло-жовтого кольору, твердої консистенції. У зв`язку з чим позивачем були понесені витрати, пов`язані зі зберіганням та утилізацією речовини, які відповідачами не оплачені, що стало підставою звернення до суду та стягнення заборгованості у розмірі 55 206,00 грн.

Відповідач 1 заперечує проти задоволення позовних вимого, мотивуючи тим, що відповідачем за даним позовом має бути саме орган який передав на зберігання речовий доказ та дії якого призвели до понесення витрат зумовлених таким зберіганням, через те, що Державним підприємством невірно визначено процесуальний статус Одеської обласної прокуратури та помилково пред`явлено позовні вимоги до Держави саме в особі прокуратури в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідачем 2 сформовано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що фінансування витрат пов`язаних із зберіганням речових доказів, здійснюється за рахунок бюджетних коштів, виділених органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ який здійснив пересилання речових доказів або передачу на зберігання, натомість, жодних позовних вимог до Казначейства позивач не заявляє. При цьому, Державний бюджет України не передбачає асигнувань для компенсування витрат пов`язаних зі зберіганням речових доказів у кримінальному провадженні, в зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Відповідачем 3 сформовано відзив на позовну заяву, мотивований тим, що в матеріалах справи відсутні первинні докази, які б підтверджували витрати позивача за зберігання речових доказів, як того вимагає законодавство. На адресу відповідача 3 не надходили первинні докази нарахованих позивачем витрат, про їх існування останній дізнався з додатків до позовної заяви. Позивач не міг самовільно розпоряджатися майном, яке було йому передано на зберігання. Витрати на зберігання були розраховані не вірно (не вірно визначені періоди нарахування). Утилізація відбулася за погодження з відповідачем 1, тому і повинні бути розподілені між позивачем та відповідачем 1.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Частиною 1 статті 175 ГК України передбачено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

З огляду на викладені норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання та права вимоги його виконання є, зокрема, закон, що встановлює обов`язкові дії для того чи іншого суб`єкта.

Відповідно до п. 32 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1104 від 19.11.2012, фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.

Згідно із п. 13 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Державної податкової адміністрації України, Верховного суду України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та Державної судової адміністрації України №51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010, витрати, пов`язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно. У випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як таке, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок держави.

У разі направлення у подальшому кримінальної справи до суду з обвинувальним висновком чи для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності такі витрати на підставі пункту другого частини першої статті 91 КПК України (1001-05) включаються до складу судових витрат, питання про які вирішується судом у порядку, передбаченому статтею 93 КПК України ( 1001-05 ).

З огляду на наведені положення вбачається, що в будь-якому випадку витрати на зберігання речових доказів в кримінальному провадженні покриваються за рахунок коштів державного бюджету, а саме: за рахунок бюджетних коштів, передбачених для утримання органу, що здійснив передачу відповідних доказів на зберігання, або ж безпосереднього за рахунок держави у випадку передачі таких доказів на зберігання іншій установі чи підприємству.

Тобто, не в залежності від суб`єкта зберігання відшкодування понесених витрат на таке зберігання здійснюються за рахунок бюджетних коштів, а у випадку здійснення зберігання не спеціалізованим підприємство, відшкодування понесених ним витрат є безумовним обов`язком держави.

В даному випадку, позивач не є органом досудового розслідування чи спеціалізованою установою, а також не являється учасником відповідного кримінального провадження, а тому покриття понесених ним витрат на зберігання спірного майна, має здійснюватися саме за рахунок держави.

Аналогічна правова позиція містяться у постановах Верховного Суду від 28.10.2019 у справі № 910/13638/18 та від 29.05.2019 у справі №923/456/18

Частиною 1 статті 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частин 1, 2, 5, 6 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Речові докази та документи, надані суду, зберігаються в суді, за винятком випадків, передбачених частиною шостою цієї статті, а також речових доказів у вигляді громіздких або інших предметів, що вимагають спеціальних умов зберігання, які можуть знаходитися в іншому місці зберігання. Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню: повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження; передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження; знищуються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду, якщо такі товари або продукція, що піддаються швидкому псуванню, мають непридатний стан; передаються для їх технологічної переробки або знищуються за рішенням слідчого судді, суду, якщо вони відносяться до вилучених з обігу предметів чи товарів, а також якщо їх тривале зберігання небезпечне для життя чи здоров`я людей або довкілля. Речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом.

Згідно із КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Відповідно до статті 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду. Слідчий, прокурор, інша уповноважена службова особа під час затримання або обшуку і тимчасового вилучення майна або негайно після їх здійснення зобов`язана скласти відповідний протокол, копія якого надається особі, у якої вилучено майно, або її представнику. Після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ст. 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.

Відповідно до статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

З огляду на викладені положення вбачається, що з моменту надання майну статусу речового доказу в кримінальному провадженні та застосування до нього таких заходів збереження як накладення арешту будь-яка можливість подальшого розпорядження ним обумовлюється прийняттям відповідних рішень органом досудового розслідування у визначеному законодавством порядку.

Тобто, прийняття рішення щодо збереження речового доказу шляхом його арешту позбавляє особу, у володінні якого фактично знаходиться таке майно, можливості розпоряджатися ним будь-яким чином за відсутності вказівки про це органу досудового розслідування, яким ініційовано відповідне збереження, а відтак, і автоматично покладає на таку особу обов`язок по збереженню відповідного доказу до його вилучення чи передачі на збереження спеціалізованій установі, підприємству, організації, або ж припинення відповідних заходів збереження у визначених законом випадках.

При цьому, суд звертає увагу на те, що закріплена в наведених положеннях суть арешту речового доказу в кримінальному проваджені, не в залежності від прийняття чи ні рішення щодо передання його на зберігання уповноваженій особі, не лише позбавляє особу, у володінні якої фактично знаходиться таке майно, можливості розпорядження ним, а фактично блокує будь-яку можливість фізичного впливу на нього, в т.ч. шляхом переміщення, адже при здійсненні останнього за відсутності вказівки відповідного органу досудового розслідування існує ймовірність приховування, пошкодження, псування чи знищення такого речового доказу, що буде порушенням мети накладення арешту.

Передача на збереження речових доказів була ініційована на підставі листа Южненського відділення поліції Лиманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Суд зазначає, що в будь-якому випадку витрати на зберігання речових доказів в кримінальному провадженні покриваються за рахунок коштів державного бюджету, а саме: за рахунок бюджетних коштів, передбачених для утримання органу, що здійснив передачу відповідних доказів на зберігання, або ж безпосереднього за рахунок держави у випадку передачі органом таких доказів на зберігання іншій установі чи підприємству.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за зберігання речових доказів в розмірі 33 174,00 грн. є обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 22 032,00 грн заборгованості з утилізації, суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище, позивач не є спеціалізованою установою, що здійснює утилізацію рідких забруднюючих речовин, то на підставі укладеного договору з товариством з обмеженою відповідальністю «УТІЛЬВТОРПРОМ» від 01.06.2023 № 70-В-ПВФ-23, позивач надав зазначеному підприємству заявку на надання послуг у сфері поводження з рідкими забруднюючими речовинами з суден, які були утворенні в результаті аварійних розливів, та які були передані на відповідальне зберігання позивачу.

В подальшому, ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» були надані позивачу послуги зі збору, транспортування, зберігання та подальшої утилізації забруднюючих речовин, утворених в результаті аварійних розливів в акваторії морського порту Південний у кількості 10,8 м3 на загальну вартість 22 032,00 грн. з урахуванням ПДВ, що підтверджується Актом прийму-передачі від 10.11.2023 та актом надання послуг від 10.11.2023 №2592, копії яких наявні в матеріалах справи.

При цьому, 10.11.2023 ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» був виставлений рахунок на оплату № 2776 на загальну суму 22 032,00 грн. з урахуванням ПДВ, який у подальшому оплачений позивачем у повному обсязі, що підтверджується, платіжною інструкцією від 29.11.2023 № 1968 та від 30.11.2023 № 1990.

Отже, позивачем, окрім витрат на зберігання речових доказів, були понесені також витрати у зв`язку із організацією ліквідації таких речових доказів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за утилізацію рідких забруднюючих речовин в розмірі 22 032,00 грн. є обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню.

Щодо посилань відповідачів на недоведеність позивачем розміру понесених витрат, суд зазначає, що дані доводи не містить жодних обґрунтувань чи підтвердження їх відповідними доказами, а тому суд, керуючись приписами ст. ст.13, 74-76, 79 ГПК України, приходить до висновку, що матеріалами справи належним чином підтверджується обґрунтованість заявленого позивачем розміру витрат за час зберігання та утилізації речових доказів в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні кримінального провадження №0000015.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому, відповідно до приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та враховуючи, що боржником у спірному зобов`язанні є держава Україна як учасник цивільних відносин в особі уповноважених органів, а відповідачі 1,3 не є в даному випадку розпорядником стягнутих коштів, то понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню саме державою Україна.

Керуючись статтями 74, 76-80, 86, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, просп. Берестейський, буд.14, м. Київ,) в особі Південної філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (65481, Одеська обл, м.Южне, вул. Берегова, буд. 11, ) 55 206 (п`ятдесят п`ять тисяч двісті шість) грн. 00 коп. заборгованості та 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. витрати зі сплати судового збору в розмірі

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Повне судове рішення складено 14.03.2025.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА