номер провадження справи 27/249/24
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2025 Справа № 908/3260/24

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової С.С., розглянувши матеріали справи

за позовом: Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України (вул. Ялтинська, буд. 11, м. Київ, 02099, ідентифікаційний код юридичної особи 23311317)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю МІК (вул. Північне шосе, буд. 69-А, м. Запоріжжя, 69006, ідентифікаційний код юридичної особи 30105738)

про стягнення 196 790 грн 00 коп.

за участю представників

від позивача: Бойко А.Ю., самопредставництво, витяг з ЄДР, в режимі відеоконференцзв`язку

від відповідача: Кузнецов І.С., адвокат, ордер серія АР № 1028667 від 10.01.2023, в режимі відеоконференцзв`язку

СУТЬ СПОРУ:

Головний центр капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю МІК 146 790 грн 00 коп. пені, 50 000 грн 00 коп. штрафу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2024 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/3260/24 та визначено до розгляду судді Дроздовій С.С.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 23.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/3260/24, присвоєно справі номер провадження 27/249/24. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

08.01.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю МІК сформовано в підсистемі Електронний суд відзив на позовну заяву, просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 50 000 грн. по необґрунтованості і відсутність підстав його нарахування та просив вирішити справу з урахуванням цього відзиву на позовну заяву і задовольнити клопотання про зменшення неустойки, та зменшити стягувану неустойку на 90%.

10.01.2025 Головним центром капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України сформована в підсистемі Електронний суд відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 15.01.2025 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Розпочато розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання на 10.02.2025.

15.01.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю МІК сформовані в підсистемі Електронний суд заперечення на відповідь на відзив.

16.01.2025 Головним центром капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України сформовані в підсистемі Електронний суд додаткові пояснення у справі.

22.01.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю МІК сформовані в підсистемі Електронний суд додаткові пояснення у справі. Також, у зазначених пояснення просить суд провести в режимі відео конференції призначене судове засідання 10.02.2025 і подальші судові засідання у цій справі.

Ухвалою суду від 05.02.2025 заява Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України про проведення судового засідання 10.02.2025 о 12 год. 00 хв. в режимі відео конференції у справі № 908/3260/24 поза межами суду з використанням власних технічних засобів задоволена.

Ухвалою суду від 10.02.2025 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті 03.03.2025.

Судове засідання 03.03.2025 проводилось в режимі відеоконференцзв`язку, представник відповідача брав участь.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, Суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). За заявою будь-кого з учасників справи або за ініціативою суду повне фіксування судового засідання здійснюється за допомогою відеозаписувального технічного засобу (за наявності в суді технічної можливості та за відсутності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу).

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз`яснено права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги на підставах викладених у позовній заяві. Просив суд стягнути з відповідача 146 790 грн 00 коп. пені, 50 000 грн 00 коп. штрафу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про закупівлю рукавичок тактичних вид 2, рукавичок тактичних вид 3 № 220-24 від 14.08.2024 в частині поставки товару в строки, визначені зазначеним договором. Позивач зазначає, що постачальник зобов`язувався здійснити постачання товару до 14.09.2024 (не менше 50 відсотків від обсягу, передбаченого Договором) та не пізніше 30.09.2024 (50 відсотків від обсягу, передбаченого Договором). Однак, у передбачені Договором терміни відповідач не здійснив поставку товару, у зв`язку з чим позивач нарахував відповідачу на підставі п.п. 7.8, 8.3 Договору штрафні санкції за порушення строків поставки Товарів в загальному розмірі 196 790 грн 00 коп., з яких: 146 790 грн 00 коп. - пеня в розмірі 0,1% від вартості Товарів, поставку яких построчено, за кожний день такого прострочення та 50 000 грн 00 коп. - штраф за порушення строків надання Покупцю банківської гарантії.

Представник відповідача підтримав свої заперечення, викладені у відзиві (надійшов через підсистему Електронний суд 08.01.2025, на підставі ст.ст. 165, 251 ГПК України). Відповідач визнав, що 14.08.2024 між Головним центром капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України та Товариством з обмеженою діяльністю «МІК» укладено договір № 220-24 про закупівлю рукавичок тактичних вид 2, рукавичок тактичних вид 3 (надалі Договір) 10 000 пар (рукавички тактичні вид 2 9 800 пар та рукавички тактичні вид 3 200 пар) на загальну суму 6 990 000 грн, в тому числі, ПДВ 20% - 1 165 000 грн. зі термінами поставки до 14.09.2024 (не менше 50 відсотків від обсягу, передбаченого Договором) та не пізніше 30.09.2024 (50 відсотків від обсягу, передбаченого Договором). Відповідач заперечив щодо стягнення штрафу в розмірі 50 000 грн 00 коп., оскільки Договір було добровільно підписано та виконано сторонами на умовах за відсутності забезпечення виконання Договору; замовник добровільно не проявив наміру отримати забезпечення виконання Договору на момент підписання Договору і уклав Договір без цього, в подальшому не розірвав його; ні Замовником, ні контролюючим органом такий Договір не було визнано недійсним за причин відсутності забезпечення виконання Договору; контролюючий орган встановив порушення саме зі сторони Замовника укладення Договору без забезпечення виконання Договору, а не вину Постачальника, навіть попри виявлення вищевказаного порушення Замовника товар за Договором прийнятий без претензій чи зауважень, оплачений Замовником, а тому, наразі і претензії щодо ненадання Відповідачем гарантії забезпечення виконання Договору є безпідставними, як і вимога про стягнення штрафу за порушення строку її надання. Крім того, відповідач просив суд зменшити неустойку на 90 %, про що зазначив у відзиві.

Від позивача через підсистему Електронний суд 10.01.2025, на підставі ст.ст. 166, 251 ГПК України, надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що статтею 25 Закону України «Про публічні закупівлі», яка міститься в розділі IV «Відкриті торги», визначено, що замовник має право зазначити в оголошенні про проведення конкурентної процедури закупівлі та в тендерній документації/ оголошенні про проведення спрощеної закупівлі вимоги щодо надання забезпечення тендерної пропозиції/пропозиції. Такі ж підстави неповернення тендерної пропозиції передбачено і в банківській гарантії № 28850/147, яка надана відповідачем саме для участі в закупівлі. Водночас, статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі», яка міститься в розділі VІІІ «Договір про закупівлі», міститься в договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 1). Таким чином, вбачається, що з моменту укладення договору про закупівлю забезпечення тендерної вичерпало свою дію та не може бути в подальшому реалізоване. В пункті 7.1 Договору Сторонами узгоджено, що Постачальник для забезпечення виконання Договору надає Покупцю на дату укладення цього Договору банківську гарантію у розмірі 1% від ціни Договору у розмірі 69 900 грн. Зазначений обов`язок був порушений Відповідачем, що й стало підставою для Документ сформований в системі «Електронний суд» 10.01.2025 4 звернення Головного центру до суду. Отже, вважаємо, що визначення Сторонами у Договорі правового наслідку порушення Постачальником строків надання Покупцю банківської гарантії, фактично корелюється із принципом свободи договору та вказує на двостороннє волевиявлення контрагентів до відповідного регулювання правовідносин між ними. Крім того, представник позивача заперечив проти задоволення клопотання відповідача про зменшення неустойки на 90 %.

Відповідачем 15.01.2025 через підсистему Електронний суд надано заперечення на відповідь на відзив, в якій відповідач зазначив, що всупереч нормам закону сам Замовник за цією закупівлею не здійснив належних дій щодо отримання суми забезпечення за гарантією пропозиції, умови стягнення якої також розповсюджувались на випадок ненадання учасником гарантії забезпечення виконання договору, яке має бути надане відповідно до закону на дату укладання Договору. Саме в такий спосіб було б можливим отримати Замовнику компенсацію за ненадання гарантії виконання Договору, але Замовник свідомо не скористався правом на це. Фактично в цій ситуації сторони користуючись частиною 3 статті 6 Цивільного кодексу України в договорі відступили від положень актів цивільного законодавства (вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та умов Оголошення) і на власний розсуд на етапі підписання Договору сторони добровільно узгодили інші умови для виконання договору, а саме без надання забезпечення виконання договору у вигляді гарантії. Тобто, цей випадок є з точки зору законодавства обґрунтованим, і тому є безпідставним застосувати до нас штраф у тому випадку, коли факт ненадання гарантії був схвалений обома сторонами під час укладення Договору, тому обов`язок надати гарантію після укладення Договору фактично був скасований по волі сторін Договору. ТОВ «МІК» протягом 2022-2023 і надалі у 2024 році докладає значні зусилля і витрати для зміцнення обороноздатності країни, виконує відповідні завдання, адже бронювання працівників ТОВ «МІК» продовжено і на 2024 рік. Це доводить важливість збереження ТОВ «МІК» від тягаря оплати надмірної неустойки як підприємства, яке виконує завдання із задоволення потреб Збройних Сил, інших військових формувань, зокрема, з виготовлення форменого одягу. Також, підприємство Відповідача має значну кількість працівників, яких необхідно забезпечувати заробітною платою, з якої в свою чергу оплачуються обов`язкові податки і збори до державного бюджету. Зараз ТОВ «МІК» має значну кількість працівників: за 3й квартал 2024 - 1048 осіб, фонд заробітної плати складав 20 151,5 тис.грн. (20 млн. грн), що підтверджується звітом із праці 1-ПВ за 3й квартал 2024, див. сторінку 2, рядки 3070 «Середньооблiкова кiлькiсть штатних працiвникiв» і 5010 «Фонд оплати працi штатних працiвникiв, тис.грн» (додається). Отже, стягнення неустойки в заявленому розмірі було б достатньо, що виплатити частину заробітної плати працівникам ТОВ «МІК», тому стягнення такої суми неустойки матиме ще більш негативні наслідки для господарської діяльності ТОВ «МІК», направленої на збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни. Також, господарська діяльність ТОВ «МІК» не є достатньо прибутковою, як вбачається з рядку 2350 Звіту про фінансові результати за 3й квартал 2024 (додається) прибуток у ТОВ МІК взагалі відсутній, а у рядку 2355 за останній звітний період задекларовано збиток на 823 тис грн. Тобто, сума неустойки у цій справі ще більше ускладнить фінансовий стан ТОВ МІК, який є збитковим. Більш того, у рядку 1615 Балансу (Звіту про фінансовий стан) на 30.09.2024 (додається) вказано «Поточна кредиторська заборгованість за товари, роботи, послуги» у дуже значному розмірі 3 072 917 тис. грн., тобто 3 072 917 000 грн. Всього згідно звіту за поточними зобов`язаннями і забезпеченнями підприємство має заборгованість у розмірі 3 210 296 тис.грн., тобто 3 210 296 000 грн. (рядок 1695). Отже, фінансовий стан відповідача не є достатньо прибутковим, заявлена неустойка більше від прибутку відповідача від проведення господарської діяльності. При укладенні Договору у серпні 2024 року гарантування постачальником здійснення поставки товару своєчасно попри наявність воєнного стану було виправданим, адже Відповідач не міг передбачити, що після прийняття участі у цій закупівлі та підписання Договору, зокрема, Запорізька область зазнає значних ракетних обстрілів, відбуватимуться постійні відключення світла, що само по собі негативно вплине на його підприємницьку діяльність та виконання зобов`язань за Договором. Ці обставини є загально відомими, задокументованими урядовими органами на місцях та опублікованими ЗМІ після кожного з таких випадків у багатьох джерелах масової інформації як місцевих, так і державних. Тому, є недоречними зауваження Позивача про те, що Відповідач не має права посилатися на обставини військового стану та негативний вплив наслідків масованих ракетних обстрілів країни на господарську діяльність через ненадання доказів настання форс-мажорних обставин, адже мова йде не про повне звільнення Відповідача від відповідальності за Договором, а про сукупність обставин для зменшення неустойки до адекватного розміру згідно ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України. Тож, дотримання/не дотримання постачальником відповідної процедури щодо форс-мажору не впливає на вирішення судом питання наявності існування загальновідомих обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки.

Позивачем через підсистему Електронний суд 16.01.2025 надано додаткові пояснення, позивач зазначив, що слід розмежовувати забезпечення тендерної пропозиції та забезпечення виконання договору. Сторони погодили, що відповідно до пункту 7.1 Договору Постачальник для забезпечення виконання Договору надає Покупцю на дату укладення цього Договору банківську гарантію у розмірі 1% від ціни Договору у розмірі 69 900 грн. Банківська гарантія повинна бути безвідкличною, безумовною та чинною від дня її видачі протягом усього строку дії Договору та додатково місяць (пункт 7.5 Договору). Договір діє до 31.12.2024 (пункт 12.1). Отже, вбачається, що банківська гарантія, яка подана Відповідачем у складі тендерної пропозиції, забезпечувала виконання останнім зобов`язань перед Головним центром, що виникли у зв`язку з поданням тендерної пропозиції/пропозиції. При цьому, така гарантія не забезпечувала виконання Договору, про що свідчить як її зміст, так і сума такої гарантії, так і термін її чинності. Таким чином, визначення Сторонами у Договорі правового наслідку порушення Постачальником строків надання Покупцю банківської гарантії, фактично корелюється із принципом свободи договору та вказує на двостороннє волевиявлення контрагентів до відповідного регулювання правовідносин між ними. Позивач зазначив, що на етапі участі в спрощеній закупівлі відповідачу був обізнаний з проектом договору та з усіма його умовами, відтак, повинен був оцінити усі ризики прийняття власного рішення про вступ у договірні відносини.

Відповідачем 22.01.2025 через підсистему Електронний суд надано додаткові пояснення, відповідач наголосив, що ненадання банківської гарантії як виду забезпечення договору передбачає інші наслідки, визначені законодавством, зокрема, право не повернути замовником забезпечення тендерної пропозиції, яким Замовник не скористався (п.4 ч.3 ст.25 Закону України «Про публічні закупівлі»), відмова від укладення договору про закупівлю і відхилення пропозиції учасника (п.3 ч.13 ст.14 Закону України «Про публічні закупівлі»), але Замовник відступив від умови надання гарантії під час укладення Договору. Тобто, в даному випадку є безпідставним застосувати штраф, коли факт ненадання гарантії був схвалений обома сторонами під час укладення Договору, тому обов`язок надати гарантію після укладення Договору фактично був скасований по волі сторін Договору. Таким чином, Договір підписано сторонами та виконано в повному обсязі шляхом відступлення Замовником від умов закупівлі, який добровільно не скористався правом отримати гарантійне забезпечення пропозиції, а тому вимога про стягнення штрафу є безпідставною. Відповідач зазначив, що всі надані ним докази у справі є поданими належним чином, адже Суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи розпочато зі стадії відкриття провадження у справі, Відповідачу, у тому числі надано можливість надати додаткові пояснення та докази в обґрунтування своєї позиції викладеної у відзиві, що нами і зроблено.

Згідно до статті 210 ГПК України, суд дослідив оригінали документальних доказів, які надіслав до суду позивач у справі в обґрунтування позовних вимог.

Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши докази, суд вийшов з нарадчої кімнати та згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив строк виготовлення повного тексту рішення та роз`яснив порядок і строк його оскарження.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, вислухавши позивача та представника відповідача, суд

УСТАНОВИВ:

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України, далі ЦК України, вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 1 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який право чин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.

У відповідності до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 14.08.2024 між Головним центром капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України (надалі Позивач, Покупець) та Товариством з обмеженою діяльністю «МІК» (надалі Відповідач, Постачальник) укладено договір № 220-24 про закупівлю рукавичок тактичних вид 2, рукавичок тактичних вид 3.

Відповідно до п. 1.1 договору Постачальник зобов`язується у 2024 році поставити Товароодержувачу: рукавички тактичні вид 2 та рукавички тактичні вид 3, код ДК 021:2015- 18420000-9 (Аксесуари для одягу), кількість, ціна, інформація щодо товару та технічної документації до нього наведені в Специфікації, яка є Додатком № 1 до цього Договору (далі -Товар), а Покупець - прийняти та оплатити такий Товар в порядку та на умовах, визначених цим Договором. При цьому, Товароодержувачем є уповноважена особа військової частини за місцем поставки Товару згідно зі Специфікацією (Додаток № 1).

Товар повинен відповідати Специфікації (Додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього

Договору (далі - Специфікація) (п. 1.2 договору).

Специфікацією, яка є Додатком № 1 до договору, визначено, що Постачальник зобов`язується поставити товароодержувачу 10 000 пар (рукавички тактичні вид 2 9 800 пар та рукавички тактичні вид 3 200 пар).

Відповідно до п. 1.3 договору що Постачальник гарантує, що товар належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом договорів оренди, застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого законодавством України.

Згідно п. 3.1 договору загальна вартість по договору становить: 6 990 000, 00 грн., у т.ч. ПДВ 20 % - 1 165 000, 00 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору Покупець здійснює оплату за Товар в безготівковій формі за фактом його постачання. Датою здійснення будь-яких платежів Покупцем за цим Договором є дата списання відповідних коштів з розрахункового рахунку Покупця.

Розрахунки за Товар здійснюються впродовж 30 (тридцяти) днів з дати поставки (передачі) Товару Товароодержувачу та підписання уповноваженими представниками Сторін видаткової накладної (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору у разі, якщо поставка здійснена лише частково (видаткова накладна підписана лише на частину Товару, зазначеного у Специфікації (Додаток № 1), оплата здійснюється пропорційно за фактично поставлену кількість Товару, Оплата здійснюється відповідно до ст. 49 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до п. 5.1 договору Постачальник зобов`язаний здійснити постачання товару в термін:

не менше 50 відсотків від обсягу, передбаченого договором про закупівлю, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати укладання договору;

50 відсотків від обсягу, передбаченого договором про закупівлю, не пізніше 30.09.2024. Допускається постачання товару окремими партіями за попереднім письмовим погодженням Сторонами.

Поставка товару здійснюється транспортом постачальника. Поставка товару товароодержувачу здійснюється на умовах DPP (відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів Інкотермс у редакції 2020 року). Уповноваженою особою (уповноваженими особами) Постачальника складається акт приймання передавання товару (далі акт або акт приймання-передавання товару) (Додаток № 3) у трьох примірниках (перший Товароодержувачу, другий Покупцю, третій Постачальнику) та надається Покупцю до моменту здійснення поставки Товару (п.п. 5.6 та 5.8 договору).

Відповідно до п. 6.2.1 договору, Покупець має право вимагати від Постачальника поставки якісного товару в кількості і строк, передбачении? договором.

Покупець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку, якщо Постачальник не виконує своі? зобов`язання за договором з урахуванням умов Договору (п. 6.2.4 договору).

Згідно п. 6.3.1 договору постачальник зобов`язании? постачати товар в кількості, строк та на умовах визначених договором.

Відповідно до п. 12.1 договору, даний договір набирає чинності з дня підписання його уповноваженими на те сторонами і діє до 31.12.2024. Припинення дії договору чи його розірвання не звільняє будь-яку із сторін від обов`язку виконати свої зобов`язання за Договором, які виникли до такого припинення (розірвання) на підставі належно виконаного іншою стороною свого зобов`язання за Договором.

Отже, враховуючи вищевикладені умови договору, Постачальник зобов`язувався здійснити постачання товару до 14.09.2024 (не менше 50 відсотків від обсягу, передбаченого договором) та не пізніше 30.09.2024 (50 відсотків від обсягу, передбаченого договором,)

Відповідач порушив умови договору в частині своєчасної поставки товару, а саме лише 14.10.2024 Постачальником здійснено поставку 10 000 пар рукавичок тактичних, що підтверджується актом приймання-передавання товарів № 101410 від 14.10.2024, видатковою накладною № 10/14/10 від 14.10.2014.

Тобто, Постачальником прострочено виконання своїх зобов`язань на 29 та 13 дні відповідно.

25.10.2024 позивач здійснив оплату товару в розмірі 6 990 000 грн 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 2758 від 25.10.2024.

Таким чином, з причини не бажання відповідача добровільно здійснити розрахунок 146 790 грн 00 коп. пені за порушення строків поставки товару та 50 000 грн 00 коп. штрафу за порушення строків надання Покупцю банківської гарантії, позивач змушений звернутися до Господарського суду Запорізької області із даною позовною заявою для захисту свого порушеного права.

Правовідносини сторін є господарськими.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Підстави виникнення господарських зобов`язань визначені в ст. 174 ГК України. Зокрема, господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, що визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як свідчать матеріали справи та надані суду документи, між сторонами склались господарські відносини, що породили взаємні права та обов`язки.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, ст. 525 Цивільного кодексу України.

За умовами ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням вимог ст. 638 Цивільного кодексу України, сторони досягли згоди з усіх істотних умов усного договору а відтак договір є укладеним.

Доказів розірвання договору, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, або визнання недійсним договору внаслідок недодержання сторонами в момент його вчинення вимог чинного законодавства України, сторонами у справі не надано. Не надано також і доказів того, що сторони відмовились від виконання договору в силу певних об`єктивних обставин.

Ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Фактичні обставини справи свідчать, що зобов`язання відповідача щодо поставки товару у строк визначений договором виконані з порушення строку.

Так, відповідач порушив умови договору в частині своєчасної поставки товару, а саме лише 14.10.2024 Постачальником здійснено поставку 10 000 пар рукавичок тактичних, що підтверджується актом приймання-передавання товарів № 101410 від 14.10.2024, видатковою накладною № 10/14/10 від 14.10.2014.

Тобто, Постачальником прострочено виконання своїх зобов`язань на 29 та 13 дні відповідно.

Отже, зважаючи на визначений сторонами у договорі строк поставки, суд погоджується з доводами позивача про прострочення виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з п. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 4 статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Верховний Суд України зазначив у постановах від 22.11.2010 у справі № 14/80-09-2056 та від 20.12.2010 у справі № 06/113-38, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Отже, штрафні санкції у вигляді неустойки (штрафу, пені) застосовуються за допущене прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного із обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

За висновком Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 необхідною умовою застосування договірної господарсько-правової відповідальності за порушення договірних зобов`язань є визначення у законі чи у договорі управленої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафних санкцій і конкретного їх розміру.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своі?х зобов`язань за цим договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законом та цим Договором.

Відповідно до п. 8.3 договору за порушення строків поставки Товарів або недопоставку Товарів Постачальник сплачує Покупцю пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості Товарів, поставку яких построчено та/або недопоставлено, за кожнии? день такого прострочення, а за прострочення поставки Товарів понад тридцять днів Постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7 (сім) відсотків вартості Товарів, поставку яких прострочено.

Пунктом 10.1 договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у разі виникнення обставин непереборноі? сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін

Відповідно до п. 10.3 договору неповідомлення/несвоєчасне повідомлення Стороною, для якоі? склалися обставини непереборноі? сили (форс- мажорні обставини), іншу Сторону про і?х настання або припинення веде до втрати права Сторони посилатися на такі обставини як на підставу, що звільняє і?і? від відповідальності за невиконання/несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Віи?ськова агресія росіи?ськоі? федераціі? проти Украі?ни не може бути підставою для не виконання цього договору (п. 10.5 договору).

Згідно п. 12.3 договору Покупець має право односторонньоі? відмови від цього договору у разі: порушення Постачальником строків постачання Товару; поставки Товару неналежноі? якості; відсутності фінансування; інших випадках, визначених цим договором та чинним законодавством Украі?ни. У цьому разі договір вважається припиненим на 10 (десятии?) робочии? день з моменту направлення Покупцем Постачальнику письмового повідомлення (рекомендованим листом з повідомленням) про дострокове припинення цього договору.

Дослідивши матеріали справи позивач документально підтвердив сплату товару відповідачу в рамках договору № 220/24 від 14.08.2024.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів своєчасної поставки товару позивачу, в результаті чого відповідачем прострочено виконання своїх зобов`язань: за період з 15.09.2024-13.10.2024 (29 дні): 5 000 пар * 699 грн/пара * 29 днів * 0,1% = 101 355 грн; за період з 01.10.2024-13.10.2024 (13 днів): 5 000 пар * 699 грн/пара * 13 днів * 0,1% = 45 435 грн.

Отже, внаслідок порушення термінів постачання, відповідно до умов договору, у відповідача виник обов`язок щодо сплати пені відповідно до пункту 8.3 договору у розмірі 146 790 грн (101 355 грн + 45 435 грн).

Листом від 25.10.2024 за № 06.1/7677-24-Вих позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити пеню за порушення строків поставки рукавичок тактичних (вид 2 та вид 3) в розмірі 146 790 грн 00 коп. (5000 шт * 699,00 грн * 29 днів * 0,001 - 101 355,00 грн; 5000 шт * 699,00 грн * 13 днів * 0,001 - 45 435,00 грн.).

В матеріалах справи відсутня та не надана відповідачем відповідь на даний лист-вимогу позивача.

Частиною першою ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою, гарантією. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (частина друга ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ст. 560 ЦК України, за гарантією банк, інша фінансова установа (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше (частини перша та друга ст. 561 ЦК України).

Правові наслідки порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією закріплені у статті 563 Цивільного кодексу України, а саме: у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано. Кредитор не може передавати іншій особі право вимоги до гаранта, якщо інше не встановлено гарантією.

Зобов`язання гаранта перед кредитором припиняється у разі закінчення строку дії гарантії (п. 2 частини першої ст. 568 ЦК України)

Відповідно до п. 7.1 договору Постачальник для забезпечення виконання Договору надає Покупцю на дату укладення цього договору банківську гарантію у розмірі 1% від ціни договору у розмірі 69 900 грн.

Згідно п. 7.5 договору банківська гарантія повинна бути безвідкличною, безумовною та чинною від дня її видачі протягом усього строку дії договору та додатково місяць.

Пунктами 7.8 та 7.9 договору передбачено, що у разі порушення Постачальником строку внесення змін до строку дії банківської гарантії або змін до суми банківської гарантії, або строків надання Покупцю банківської гарантії, в тому числі, у разі внесення змін до банківської гарантії, Постачальник сплачує Покупцю протягом 3 робочих днів з дня такого порушення, штраф у розмірі 50 000 грн за кожен вид такого порушення окремо (за порушення строку внесення змін до строку дії банківської гарантії; за порушення строку внесення змін до суми банківської гарантії; за порушення строків надання Покупцю банківської гарантії, в тому числі, у разі внесення змін до банківської гарантії). Порушення Постачальником строку внесення змін до строку дії банківської гарантії або змін до суми банківської гарантії, або строків надання Покупцю банківської гарантії, в тому числі, у разі внесення змін до банківської гарантії, не звільняє Постачальника від зобов`язання надати Покупцю банківську гарантію з внесеними змінами, визначеними п. 7.6 та п. 7.7 цього договору.

Таким чином, Постачальником допущено порушення щодо строку надання позивачу банківської гарантії у 3-денний строк з моменту укладення сторонами договору.

Листом від 05.11.2024 за вих. № 06.3.1/7926-24-Вих позивач звернувся до відповідача з вимогою з метою недопущення порушення строків надання забезпечення виконання договору, передбачених у п. 7.8 розділу VII договору, надати забезпечення виконання договору до 11.11.2024 у розмірі 69 900 грн 00 коп. Крім того, позивач повідомив, що у разі ненадання Постачальником забезпечення виконання договору у вищезазначений термін, Покупець має право застосувати штрафні санкції передбачені п. 7.8. розділу VII договору.

Лист позивача залишилися відповідачем без задоволення, банківська гарантія не була надана Головному центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України.

У зв`язку з тим, що відповідачем порушено термін постачання товару та не надано банківської гарантії, то у відповідача виникло зобов`язання зі сплати пені в розмірі 146 790 грн 00 коп. та штрафу в розмірі 50 000 грн 00 коп. за порушення строків надання банківської гарантії.

Цивільним законодавством України передбачено, що за порушення принципу належного виконання настає цивільно-правова відповідальність, встановлена договором або законом.

Міри цивільно-правової відповідальності - забезпечувальні зобов`язання, які стимулюють боржника до належного виконання зобов`язання та забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником.

За змістом положень частини 1 статті 1, частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 14 Господарського кодексу України спеціальні норми Господарського кодексу, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами Цивільного кодексу, які містять відповідне загальне регулювання.

Приписами статті 200 Господарського кодексу України встановлено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок суми пені та штрафу, виходячи з суми вартості товару, по якому допущено прострочення, та строку прострочення поставки, суд вважає, що розрахунки виконані правильно.

Матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем строків поставки товару за договором.

Приймаючи до уваги викладене, матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем термінів постачання та порушення строків надання банківської гарантії, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 146 790 грн 00 коп. пені та штрафу в сумі 50 000 грн 00 коп. заявлені позивачем обґрунтовано та підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача щодо стягнення штрафу в розмірі 50 000 грн 00 коп. за порушення зобов`язання про надання банківської гарантії не приймаються судом, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» забезпечення тендерної пропозиції/пропозиції - надання забезпечення виконання зобов`язань учасником перед замовником, що виникли у зв`язку з поданням тендерної пропозиції/пропозиції, у вигляді такого забезпечення, як гарантія.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про публічні закупівлі» (розділ IV «Відкриті торги) замовник має право зазначити в оголошенні про проведення конкурентної процедури закупівлі та в тендерній документації/оголошенні про проведення спрощеної закупівлі вимоги щодо надання забезпечення тендерної пропозиції/пропозиції.

У разі якщо замовник вимагає надання забезпечення тендерної пропозиції/ пропозиції, у тендерній документації/оголошенні про проведення спрощеної закупівлі повинні бути зазначені умови його надання, зокрема, розмір, строк дії та застереження щодо випадків, коли забезпечення тендерної пропозиції/пропозиції не повертається учаснику. У такому разі учасник під час подання тендерної пропозиції/ пропозиції одночасно надає забезпечення тендерної пропозиції/пропозиції.

Забезпечення тендерної пропозиції/пропозиції не повертається у разі: 1) відкликання тендерної пропозиції/пропозиції учасником після закінчення строку її подання, але до того, як сплив строк, протягом якого тендерні пропозиції вважаються дійсними; 2) непідписання договору про закупівлю учасником, який став переможцем тендеру/ спрощеної закупівлі; 3) ненадання переможцем процедури закупівлі (крім переговорної процедури закупівлі) у строк, визначений частиною шостою статті 17 цього Закону, документів, що підтверджують відсутність підстав, установлених статтею 17 цього Закону; 4) ненадання переможцем процедури закупівлі (крім переговорної процедури закупівлі)/спрощеної закупівлі забезпечення виконання договору про закупівлю після отримання повідомлення про намір укласти договір про закупівлю, якщо надання такого забезпечення передбачено тендерною документацією/оголошенням про проведення спрощеної закупівлі (частини 1, 3 статті 25 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Такі ж підстави неповернення тендерної пропозиції передбачено і в банківській гарантії № 28850/147, яка надана відповідачем саме для участі в закупівлі.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (розділ VІІІ «Договір про закупівлі») договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Таким чином, вбачається, що з моменту укладення договору про закупівлю забезпечення тендерної вичерпало свою дію та не може бути в подальшому реалізоване.

Як вже зазначалося, відповідно до п. 7.1 договору Постачальник для забезпечення виконання Договору надає Покупцю на дату укладення цього договору банківську гарантію у розмірі 1% від ціни договору у розмірі 69 900 грн.

Згідно п. 7.5 договору банківська гарантія повинна бути безвідкличною, безумовною та чинною від дня її видачі протягом усього строку дії договору та додатково місяць.

Відповідно до п. 12.1 договору, даний договір набирає чинності з дня підписання його уповноваженими на те сторонами і діє до 31.12.2024. Припинення дії договору чи його розірвання не звільняє будь-яку із сторін від обов`язку виконати свої зобов`язання за Договором, які виникли до такого припинення (розірвання) на підставі належно виконаного іншою стороною свого зобов`язання за Договором.

Отже, банківська гарантія, яка подана відповідачем у складі тендерної пропозиції, забезпечувала виконання останнім зобов`язань перед Головним центром, що виникли у зв`язку з поданням тендерної пропозиції/пропозиції. При цьому, така гарантія не забезпечувала виконання договору, про що свідчить як її зміст, так і сума такої гарантії, так і термін її чинності.

Суд погоджується з тим, що визначення сторонами у договорі правового наслідку порушення Постачальником строків надання Покупцю банківської гарантії, фактично корелюється із принципом свободи договору та вказує на двостороннє волевиявлення контрагентів до відповідного регулювання правовідносин між ними.

Крім того, відповідач просить суд зменшити розмір неуйстойки на 90 %, позивач проти вказаного заперечив.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом цієї норми, вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної суми штрафних санкцій таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (правова позиція викладена зокрема в постанові Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 909/321/24).

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 наголосила, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії (така за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 05.09.2023 у справі № 907/583/22, від 28.11.2023 у справі № 916/1504/22, від 03.12.2024 у справі № 904/872/24, від 03.12.2024 у справі № 909/321/24.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями ст. 233 ГК України і ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватися й оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто відповідач, здійснюючи господарську діяльність взяв на себе відповідні зобов`язання і мав передбачити пов`язані із цим ризики ведення господарської діяльності.

Необхідно враховувати, що сторони укладаючи договір погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, строк виконання. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені договором строки поставки товару.

Позивач наголосив, що для позивача використання результатів отриманого за договором не становить комерційний інтерес, а спрямоване на виконання покладених на нього повноважень у сфері оборони.

Щодо посилань відповідача на загальновідомі обставини, вторгнення рф, внаслідок чого відповідач зазнав значних втрат майна, та через руйнування енергетичної системи країни, що спричинило застосування графіків відключення світла в місті Запоріжжя та негативно вплинуло на процес безперервного швейного виробництва підприємства, то зазначена обставина стосується обох сторін справи; відповідачем не надано доказів в підтвердження перешкоджання здійснювати підприємницьку діяльність під час воєнного стану (зупинення роботи, звільнення та мобілізація працівників, використання майна для воєнних потреб тощо).

Суд зазначає, що сам факт введення воєнного стану на території України не є імперативною підставою для звільнення всіх боржників від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання за час існування форс-мажорних обставин. У кожному конкретному випадку у конкретних відносинах боржник має довести безпосередній вплив непереборної обставини на можливість виконання ним зобов`язання.

Слід також враховувати, що введення воєнного стану в Україні негативним чином відображається не лише на діяльності відповідача, а й позивача, тобто такі обставини стосуються обох сторін.

Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2022 р. у справі № 916/2302/21.

У процесі розгляду справи відповідачем у відповідності до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України не було надано суду належних, допустимих та вірогідних доказів, що б підтверджували наявність обставин, що є підставою у відповідності до положень ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України для реалізації судом права на зменшення розміру штрафних санкцій.

Судом враховано прострочення відповідачем поставки товару у строки визначені договором, а також те, що розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій не є значним чи надмірно великим, виходячи із загальної суми вартості товару за договором, а також погодженого між сторонами розміру неустойки пені лише у розмірі 0,1 % від вартості товару.

При цьому надані відповідачем фінансові звітності відповідача (баланс на 30.09.2024 р., звіт про фінансові результати за 9 місяців 2024 р.) не є достатніми підставами для зменшення розміру пені з урахуванням встановлених судом обставин справи та у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.

Отже, з огляду на зазначене, оцінивши матеріали справи та доводи сторін, враховуючи вищенаведені правові норми, а також незначний розмір пені визначений позивачем, невиконання відповідачем зобов`язання в установлений строк, суд не вбачає винятковості випадку у спірних правовідносинах щодо зменшення заявленого до стягнення розміру пені, тому у клопотанні відповідача про зменшення розміру пені на 90% суд відмовляє.

Крім того, судом береться до уваги, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що зменшення розміру пені на 90 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що у свою чергу може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється суб`єктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд (стаття 44 Господарського кодексу України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК).

Відповідно ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною права на суд, адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бурдов проти Росії).

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

За таких обставин, розглянувши спір на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, щодо задоволення позову.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 42, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю МІК задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю МІК (вул. Північне шосе, буд. 69-А, м. Запоріжжя, 69006, ідентифікаційний код юридичної особи 30105738) на користь Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України (вул. Ялтинська, буд. 11, м. Київ, 02099, ідентифікаційний код юридичної особи 23311317) 146 790 (сто сорок шість тисяч сімсот дев`яносто) грн 00 коп. пені, 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. штрафу, 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення оформлено та підписано 13.03.2025.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.