ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2025м. ХарківСправа № 922/4277/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український торгівельний будинок", м. Харків
до фізичної особи-підприємця Сопельник Михайла Дмитровича (перший відповідач), фізичної особи-підприємця Білостоцького Артема Ігоровича (другий відповідач)
про витребування майна
за участю представників учасників справи:

позивача - Гребінка А.М., Махонін О.С.

першого відповідача - Біленький Д.В.

другого відповідача - Біленький Д.В.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Український торгівельний будинок", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до ФОП Сопельник Михайла Дмитровича (перший відповідач) та ФОП Білостоцького Артема Ігоревича (другий відповідач) в якому просить суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів майно, що належить на праві власності позивачу та перелік якого наведений у прохальній частині позовної заяви. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідачів.

Ухвалою суду від 05.12.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Український будівельний будинок" залишено без руху. Роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю "Український торгівельний будинок", що відповідно до ст. 6 ГПК України, позивач зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі. Позивачу встановлений строк протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали суду усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду доказів реєстрації Електронного кабінету в підсистемі Електронного суду ЄСІТС. Роз`яснено позивачу що у разі усунення недоліків у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому ст. 176 цього Кодексу. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

13.12.2024 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 17.12.2024 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

11.02.2025 до суду від першого відповідача до суду надійшли письмові пояснення, в яких він проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень, зокрема, вказує на те, що предметом доказування за вимогами щодо витребування майна з чужого незаконного володіння є, якнайменш, доведення права власності позивача на спірне майно та доведення наявності спірного майна у відповідача(ів), як об`єктів матеріального світу, розташованих в певному місці, яке належить відповідачу(ам). На доведення своєї позиції позивач надав (на його думку) докази придбання вказаного майна, доставки його до орендованих приміщень та наявності вказаного майна в орендованих приміщеннях станом на 31.03.2024 (акти повернення майна суборендарем). Відтак, безвідносно до оцінки наданих доказів з точки зору належності та достовірності, відповідачі наголошують на тому, що надані докази можуть свідчити лише про факт наявності такого майна станом на 31.03.2024. Разом із тим, орендовані приміщення перебували у незаконному користуванні позивача строком до 14.06.2024 (за твердженням самого позивача), тобто ще 1,5 місяці. Відтак, докази наявності спірного майна в орендованих приміщеннях станом на 31.03.2024 не доводять існування спірного майна в приміщеннях, що належать відповідачам, станом на 14.06.2024 та наразі. Позивач не надав суду жодних достатніх, допустимих, належних та достовірних доказів того, яке саме майно було ним повернуто з об`єкту оренди в період з 31.03.2024 по 14.06.2024. Від так, посилання на обставини незаконного утримання відповідачами спірного майна позивача, не доведено жодними доказами.

Заява про вчинення кримінального правопорушення, залучення позивача потерпілим, пояснення потерпілого тощо, не є доказами наявності спірного майна у відповідачів. Обставини, про які повідомлено в допитах свідків, що надані до справи, не є преюдиційними, адже суд безпосередньо приймає пояснення свідків, а за вказаною кримінальною справою судове рішення щодо притягнення відповідачів до кримінальної відповідальності не ухвалено. Факт відкриття кримінального провадження №0001680 від 09.08.2024 за ч. 4 ст. 185 КК України, не є доказом обставин, про які стверджує заявник (потерпілий) за кримінальним провадженням. Окремої уваги заслуговують обставини здійснення досудового розслідування протягом тривалого періоду (більш ніж 6 місяців), у межах якого підрозділи ГУНП в Харківській області не виявили винних осіб та майна, у володінні та користуванні яким нібито був позбавлений позивач, що свідчить про суперечливість позиції сторони та критичне значення обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Допит осіб, які не перебувають у відносинах з позивачем та/або відповідачами (пенсіонер, який носив майно позивача) також не свідчить про наявність спірного майна станом на 14.06.2024 в приміщеннях, що належить відповідачам. Твердження позивача, що ним з 31.03.2024 по 14.06.2024 вивозилось майно, належне йому, не надає можливості встановити, яке саме майно вивезено, а яке залишилось, що тягне за собою безпідставність та недоведеність вимог позивача за поточним позовом, та має потягти критичне ставлення до вказаного твердження взагалі.

Крім того, позивачем обрано неефективний засіб захисту, що тягне за собою відмову в позові.

У судовому засіданні 04.03.2025 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник першого та другого відповідачів проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як вказує позивач у позові, 10 лютого 2020 року між ФО-П Білостоцьким А.І. (орендодавець за договором, перший відповідач) та ТОВ Український торгівельний будинок (орендар за договором, позивач, ТОВ "УТБ") було укладено договір №21 оренди нежитлових приміщень першого поверху № 4, 5, 8, 8д загальною площею 119,6 кв.м. по пр. Науки, 66 у м. Харкові. З урахуванням договору та додаткових угод до нього, сторони визначили строк оренди до 31 березня 2024 року.

10 лютого 2020 року між ФО-П Сопельник М.Д. (орендодавець за договором, другий відповідач) та ТОВ Український торгівельний будинок (орендар, позивач) було укладено договір №22 оренди нежитлових приміщень першого поверху №3, 8а, 8в, 9-19 по пр. Науки, 66 у м. Харкові. З урахуванням договору та додаткових угод до нього, сторони визначили строк оренди до 31 березня 2024 року.

Вказані приміщення використовувались ТОВ Український торгівельний будинок комплексно в комерційних цілях для розміщення єдиного магазину з торгівлі товарами широкого асортименту.

У 2021 році позивачем було додатково придбано, доставлено до орендованих приміщень та проведено монтаж вартісного торгівельного та іншого обладнання у визначених приміщення по пр. Науки, 66 у м. Харкові.

Зокрема, у відповідності до договору №050419 позивачем придбано у Приватного підприємства Компанія Торгівельна мережа №1 комерційне обладнання, що оформлено видатковою накладною №17262 від 05 квітня 2021 року, ТТН №247 від 05 квітня 2021 року, ТТН №248 від 05 квітня 2021 року.

У відповідності до накладної на внутрішнє переміщення №2 від 01 липня 2021 року, 23 обумовлені позиції були переміщені з внутрішнього складу позивача до магазину по пр. Науки, 66 у м. Харкові.

01 червня 2023 року нежитлові приміщення № 4, 5, 8, 8д, 3, 8а, 8в, 9-19 по пр. Науки, 66 у м. Харкові разом з проведеними облаштуваннями були передані в суборенду Приватному підприємству КНС+ у відповідності до договорів суборенди №5, №9, де останнім забезпечувалась діяльність супермаркету під брендом МакМаркет.

З 01 червня 2023 року по 31 березня 2024 року ПП КНС+ проводило діяльність магазину з торгівлі товарами побутового споживання широкого асортименту, що підтверджується податковими документами.

31 березня 2024 року, за фактом припинення договорів суборенди №5, №9, Приватне підприємство КНС+ повернуло позивачу нежитлові приміщення № 4, 5, 8, 8д, 3, 8а, 8в, 9-19 по пр. Науки, 66 у м. Харкові разом з обладнанням/майном позивача, що залишилось перебувати у змонтованому вигляді на території вказаних приміщень.

Станом на момент закінчення строку оренди за договорами оренди №21 та №22 від 10 лютого 2020 року позивачем було запропоновано відповідачам повернути орендовані приміщення. Задля найскорішого врегулювання питання щодо припинення оренди та подальшої долі облаштувань об`єкту оренди, позивачем у квітні 2024 року було підготовлено, підписано та направлено на адресу власників приміщень ФО-П Білостоцького А.І. та ФО-П Сопельника М.Д. акт прийому-передачі нежитлових приміщень (повернення об`єкту оренди) з варіантом вирішення питання. Як один з варіантів, було запропоновано залишити в приміщенні облаштування/покращення, зроблені позивачем, на користь власника приміщень з подальшою можливою компенсацією таких облаштувань за погодженою вартістю.

Направлений у квітні 2024 року акт повернення об`єкту оренди лишився без уваги, примірник акту, підписаний власником приміщень, на адресу позивача не повернувся. ТОВ УТБ не було надано відповіді щодо сформованих пропозицій, подальша позиція власника, лишилась невідомою. Використання приміщень позивачем було припинено після спливу погодженого строку оренди за відповідними договорами.

З огляду на наявну ситуацію, позивачем було ініційовано звільнення приміщень та демонтаж наявних облаштувань, деякий масив таких облаштувань та належного позивачу майна був вивезений.

На початку червня 2024 року відповідачами через власного представника було направлено позивачу претензії про необхідність негайного якнайшвидшого звільнення орендованих приміщень. Зважаючи на великий обсяг обладнання/майна, що потребувало демонтажу, позивачем було залучено додаткові ресурси та спеціалістів, оскільки такий демонтаж потребував певної специфіки та кваліфікації.

Однак, на етапі звільнення приміщень, ФО-П Білостоцький А.І., ФО-П Сопельник М.Д. та їх представники почали перешкоджати процесу звільнення та почали блокувати доступ до приміщень. Зокрема, 14 червня 2024 року під час чергового візиту до приміщень по пр. Науки, 66 у м. Харкові та чергової спроби вивезти належне позивачу майно, що супроводжувалось вантажним транспортом та уповноваженими представниками, відповідачами та їх представниками було заблоковано доступ до приміщень та створено перешкоди у вивезенні належного ТОВ УТБ майна. Відповідачами зауважено, що вони призупиняють процес вивезення майна задля обміркування якихось власних питань. З огляду на триваючі перешкоди, позивач був змушений звернутись до правоохоронних органів із заявою про незаконне перешкоджання у володінні майном, яка перебувала на розгляді у структурних підрозділах поліції Шевченківського району м. Харкова за територіальною підслідністю.

09 липня 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю Український торговельний будинок було отримано вимоги б/н від 02 липня 2024 року за підписом представника ФО-П Білостоцького А.І. та ФО-П Сопельника М.Д. щодо врегулювання питання повернення приміщень по пр. Науки, 66 у м. Харкові. Зокрема, відповідно до змісту вказаних вимог, було зазначено про необхідність звільнення позивачем приміщень по пр. Науки, 66 у м. Харкові до 17.00 години 08 липня 2024 року, зауважено про, начебто, нехтуванням ТОВ УТБ в частині виконання зобов`язань, передбачених договором оренди та цивільним законодавством. Відповідачі у власних вимогах від 02 липня 2024 року висловили необґрунтовану позицію щодо нехтуванням позивачем зобов`язаннями зі звільнення орендованих приміщень, при цьому саме власники приміщень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 блокували доступ до своїх приміщень, що унеможливило вивезення майна позивача. Опосередковано про це свідчить і спосіб листування, обраний представниками ФО-П Білостоцького А.І. та ФО-П Сопельника М.Д. - вимога про звільнення приміщень до 17.00 години 08 липня 2024 року направлена таким чином, що була отримана позивачем лише 09 липня 2024 року, що фактично унеможливило своєчасне реагування та виконання.

У відповідь на вказані вимоги від 02 липня 2024 року позивач листами від 10 липня 2024 року повідомив відповідачам, що жодним чином не ухилявся та не ухиляється від власних обов`язків з вивезення власного майна з приміщень по пр. Науки, 66 у м. Харкові і позивач готовий в будь-який момент вивезти власне майно в будь-який час, зручний для власника приміщень, зі складенням всіх необхідних документів. Відповідачам було запропоновано повідомити про можливість підписання акту приймання-передачі у редакції, що направлялась орендодавцям у квітня 2024 року, або повідомити про необхідність складення нової редакції такого акту з пропозиціями власників приміщень. Також відповідачам було запропоновано негайно провести спільний огляд об`єкту оренди, вирішити питання щодо розблокування власником приміщень доступу до майна позивача та вирішити всі формальні та документальні відносини з цього приводу. Листи позивача були отримані представниками відповідачів 17 липня 2024 року та фактично проігноровані, жодної відповіді чи то пропозицій відповідачами надано не було.

Подальші спроби позивача щодо потрапляння до приміщень по пр. Науки, 66 у м. Харкові з метою забирання власного майна не мали успіху та були безрезультатними.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 Цивільного кодексу України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що цей позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 923/630/17, від 29.01.2019 у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 у справі № 925/366/18, від 12.09.2019 у справі № 21/93б.

Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Положеннями статті 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (Постанова ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень частини 1 статті 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, позивач повинен надати суду відповідні докази.

Позивач на підтвердження наявності у нього права власності на спірне майно надав суду договір поставки №050419 від 01.04.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український торгівельний будинок" та Приватним підприємством "Торгівельна мережа №1", видаткову накладну №17262 від 05.04.2021, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український торгівельний будинок" та Приватним підприємством "Торгівельна мережа №1" на виконання договору №050419 від 01.04.2021, товарна-транспортну накладну №247 від 05.04.2021 (супровідні документи на вантаж видаткова накладна №17262 від 05.04.2021), товарно-транспортну накладну №248 від 05.04.2021 (супровідні документи на вантаж видаткова накладна №17262 від 05.04.2021), накладну на переміщення №2 від 01.07.2021.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач надав належні та вірогідні докази набуття права власності на майно, яке він просить витребувати у відповідачів.

У той же час суд зазначає, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того факту, що спірне майно, про витребування якого він просить, дійсно вибуло із володіння ТОВ "УТБ", як і не надано доказів про перебування (чи можливого перебування) такого майна у відповідачів.

Надані позивачем до матеріалів справи докази не свідчать про передачу відповідного майна у володіння безпосередньо відповідачів або подальшого вибуття такого майна з володіння позивача до відповідачів.

Водночас, головною передумовою для задоволення позову про витребування майна є наявні підстави стверджувати про вибуття майна від власника поза його волею та перебування такого майна у безпосередньому володінні відповідача.

Щодо посилання позивача на відкрите кримінальне провадження, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 6 ст. 75 ГПК України, обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За відсутності вироку такі обставини (факти) не є преюдиційними, а тому встановлюються/спростовуються у загальному порядку на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 16.10.2024 у справі № 917/751/23, господарський суд не уповноважений встановлювати обставини (факти), що підлягають встановленню виключно у порядку кримінального судочинства (наявність у діянні складу кримінального правопорушення, винуватість особи у його вчиненні тощо), проте зобов`язаний дослідити подані йому докази та встановити на їх підставі наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників господарської справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення господарської справи.

Якщо подані докази відповідають вимогам, що висуваються до їх процесуальної форми згідно з ГПК України, містять інформацію про предмет доказування в господарському провадженні, у суду виникає обов`язок надати їм оцінку з наведенням мотивів відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України). Законодавство не встановлює заборону дослідження матеріалів кримінального провадження в порядку господарського судочинства, якщо на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Матеріали кримінального провадження підлягають оцінці сукупно з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог статей 76-79, 86 ГПК України (пункт 64 постанови Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 910/114/19).

Позивачем до суду надані копії протоколів допиту свідків, проведених в рамках кримінального провадження №00001680 від 09.08.2024 (які є аналогічними за своїм змістом), зокрема, про допит в якості свідка ОСОБА_3 (технік-електрик ПП "КНС+"), ОСОБА_4 (завідуючий господарством ПП "КНС+"), ОСОБА_5 (пенсінер), ОСОБА_6 (пенсіонер), в яких вказані особи повідомляють про те, що у червні 2024 року вони були залучені до демонтажу та вивозу обладнання, яке належить ТОВ "УТБ" та перебувало в орендованому приміщенні за адресою: м. Харків, пр. Науки, 66. Вивіз обладнання мав тривалий характер, здійснювався поетапно, оскільки майна було багато та завантаження транспортних засобів відбувалось поетапно в залежності від властивостей самого майна. У п`ятницю 14.06.2024 був продовжений демонтаж обладнання. Приблизно в обідній час на об`єкт завітали невідомі особи, які представились власниками приміщення, а також з`явились інші люди, які представились власниками майна. На деякий час їм було заборонено здійснювати демонтаж, а вже коли прибули інші представники (адвокати) процес вивозу обладнання продовжився. Оскільки у приміщенні знаходилось холодильне обладнання та його демонтаж потребував залучення відповідних фахівців для зливу фреону, демонтаж вказаного обладнання виконати не вдалось та було наголошено, що у понеділок повинен був прибути фахівець та виконати дії по зливу фреону. Представниками власника приміщення було висунуто вимогу про необхідність припинення роботи по вивезенню обладнання до 17:00 14.06.2024. У подальшому, приміщення було зачинено та поставлено на сигналізацію. Більше доступу до приміщення вказані особи не мали, майно залишилось у приміщенні, подальша доля майна їм не відома.

Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ст. 87 ГПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків. Сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Показання свідка, що ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, не беруться судом до уваги.

Згідно ст. 88 ГПК України, показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Заяв свідків у встановлені строки та порядку позивачем суду надано не було.

Отже, суд не приймає копії протоколів допиту свідків, проведених в рамках кримінального провадження №00001680 від 09.08.2024 як належний та допустимий доказ.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Указані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Оцінивши наявні у справі докази в сукупності зі встановленими обставинами, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, допустимих та вірогідних доказів на підтвердження своїх доводів, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Український торгівельний будинок" (62300, м. Харків, пр. Героїв Харкова, 259, ).

Перший відповідач - фізична особа-підприємець Сопельник Михайло Дмитрович ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ).

Другий відповідач - фізична особа-підприємець Білостоцький Артем Ігоревич ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ).

Повне рішення підписано 13 березня 2025 року.

Суддя О.В. Погорелова