ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2025 р. Справа№ 910/6773/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Скрипки І.М.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Король Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕДВІН СТІЛ КОРПОРЕЙШН"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2024

(повний текст складено та підписано 21.11.2024)

у справі № 910/6773/24 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Фермерського господарства "РУБІН"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕДВІН СТІЛ КОРПОРЕЙШН"

про стягнення 1 761 805,49 грн

за участю представників:

від позивача: не з`явились

від відповідача: Дзявун Ю.С.

ВСТАНОВИВ:

ФГ "РУБІН" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ТОВ "ЕДВІН СТІЛ КОРПОРЕЙШН" 1 761 805,49 грн за договором купівлі-продажу № СН-19/03 від 19.03.2022, з яких 1 335 928,15 грн основного боргу, 86 042,10 грн 3% річних, 339 835,24 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань оплатити поставлений йому товар (соняшник).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2024 у справі № 910/6773/24 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 1 148 898,21 грн боргу, 73 807,36 грн 3% річних, 300 905,27 грн інфляційних втрат, 22 854,16 грн судового збору, а також 25 944,02 грн витрат на професійну правничу допомогу. У решті позову відмовлено.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідачем не було повернуто решту отриманого за видатковою накладною від 20.03.2022 та товарно-транспортною накладною від 19.03.2022 товару та не було сплачено його вартість.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "ЕДВІН СТІЛ КОРПОРЕЙШН" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на нез`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2024 у справі № 910/6773/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Скаржник наполягає на відсутності належних доказів факту передачі товару відповідачу та існування грошових зобов`язань.

За твердженням скаржника, позивачем пропущена позовна давність на стягнення штрафних санкцій у вигляді пені.

Також скаржник вказує на неможливість виконання зобов`язання за договором через умови, у яких опинилось підприємство з лютого 2022 року по теперішній час.

Крім того, скаржник стверджує, що сума гонорару адвоката є дещо завищена, з урахуванням незначної складності справи, обсягу доказів та кількості процесуальних дій та відсутності представника позивача під час судового розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/6773/24.

17.02.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив, в якому позивач вимоги та доводи апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2024 у справі № 910/6773/24 без змін, провести апеляційний розгляд даної справи без участі представника позивача.

В судове засідання представники позивача не з`явились, хоч учасники процесу були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Беручи до уваги заявлене позивачем клопотання, а також те, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті, і згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала можливим розгляд справи за відсутності представників позивача за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, наполягаючи на безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 19.03.2022 між ФГ "РУБІН" (продавець) та ТОВ "ЕДВІН СТІЛ КОРПОРЕЙШН" (покупець) укладений договір купівлі-продажу № СН-19/03, за яким продавець зобов`язався продати, а покупець прийняти та оплатити відповідно до умов цього договору соняшник (товарний) українського походження (код товару 1206 00 99 00 згідно з УКТ ЗЕД) врожаю 2021 року, ДСТУ-7011:2009 (товар).

Загальна кількість товару за даним договором складає суму партій, які поставляються за специфікаціями, які складаються на кожну партію товару і є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.2 договору).

Товар поставляється партіями на умовах, зазначених у специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору, згідно із тлумаченням ІНКОТЕРМС 2010 (п. 3.1 договору).

Під партією розуміється кількість, зазначена у видатковій або товарно-транспортній накладній (п. 3.2 договору).

Перехід права власності та ризик випадкового знищення від продавця до покупця відбувається на складі покупця після зважування та визначення якості та кількості товару - при поставках на умовах СРТ, при поставках на умовах FCA перехід права власності відбувається на складі продавця ( п. 3.3 договору).

Відповідно до пунктів 4.1 - 4.3 договору ціна товару зазначається в специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору; загальна сума договору складається із сум партій товару, що поставляється в рамках даного договору; оплата за товар або партію товару зазначається в специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно із специфікацією № 1 від 19.03.2022 до договору продавець постачає покупцю товар соняшник (товарний) українського походження врожаю 2021 року в кількості 100,00 т за ціною 18 800,00 грн за 1 т (з ПДВ). Загальна вартість товару за цією специфікацією складає суму вартості всіх поставок.

Товар поставляється партіями на умовах СРТ-склад покупця - Донецька обл., смт. Райгородок, Остаточна вага партії товару (частин партії), що поставляється визначається на підставі ваг на складі покупця (п. 4, 5 специфікації0.

Поставка товару в повному обсязі здійснюється в строк до 22.03.2022 (п. 6 специфікації).

У п. 7 специфікації визначено, що оплата за товар або партію товару здійснюється покупцем на поточний рахунок, шляхом прямого перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в наступному порядку:

- 86% від вартості товару або партії товару - протягом 10 банківських днів з моменту отримання реєстру від покупця;

- 14% вартості товару або партії товару - протягом 5 банківських днів з моменту реєстрації податкової накладної та розрахунків-коригування для пов`язаних між собою накладних (в разі необхідності) в ЄРПН.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв соняшник (товарний) українського походження врожаю 2021 року, заліковою вагою 96,220 тонн, загальною вартістю 1 808 936,21 грн, що підтверджується підписаними обома сторонами видатковою накладною № 2 від 20.03.2022 та товарно-транспортними накладними № 1, 2, 3, 4, 5 від 19.03.2022, копії яких долучено до справи.

05.04.2023 позивачем було направлено відповідачу претензію з вимогою оплатити поставлений за договором товар на суму 1 808 936,21 грн, або повернути позивачу товар у кількості 96,220 тонн.

У відповідь на претензію від 05.04.2023 відповідач листом від 13.04.2023 № 22 повідомив позивачу, що поверне товар.

Листом № 7 від 04.05.2023 позивач просив відповідача у термін до 10.05.2023 повідомити про місце і дату повернення товару.

У листі № 25 від 10.05.2023 відповідач повідомив, що до 30.06.2023 ним буде повернуто позивачу товар з території елеватора.

Листом № 9 від 03.07.2023 позивач вкотре просив відповідача у строк до 07.07.2023 проінформувати про дату повернення товару.

У листі № 34 від 14.07.2023 відповідач гарантував повернути позивачу товару у період з 10 по 30 жовтня 2023 року.

Згідно товарно-транспортної накладної від 03.01.2024 (повернення постачальнику № 1 від 03.01.2024) відповідачем було повернуто позивачу частину товару (насіння соняшника) у кількості 25,160 тонн загальною вартістю 473 008,06 грн.

11.04.2024 позивач звернувся до відповідача із претензією у якій вимагав сплатити заборгованість за поставлений товар у сумі 1 335 928,15 грн або повернути неоплачений товар у кількості 71,060 тонн до 26.04.2024.

Вказана претензія залишилась без відповідного реагування з боку відповідача ФГ "РУБІН" звернулось із позовом про стягнення з покупця боргу за поставлений за договором товар на суму 1 335 928,15 грн і нараховані суми 3% річних та інфляцію.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Оцінюючи доводи скаржника щодо відсутності доказів на підтвердження факту існування заборгованості з огляду, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не є первинними бухгалтерським документом та не можуть підтверджувати факт передачі товару, факт існування грошового зобов`язання, а лише підтверджують факт транспортування зерна, колегія суддів звертає увагу скаржника, що факт отримання товару за договором № СН-19/03 від 19.03.2022, заліковою вагою 96,220 тонн, загальною вартістю 1 808 936,21 грн, підтверджено підписаною обома сторонами видатковою накладною № 2 від 20.03.2022.

Зобов`язання ж відповідача щодо оплати ним 86 % від вартості товару на суму 1 148 898,21 грн станом на день ухвалення судового рішення залишились не виконаними, доказів оплати вказаної суму позивачу матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд № 910/12604/18 від 01.10.2019).

За розрахунком суду першої інстанції, правильність якого не оспорена сторонами, з відповідача підлягає стягненню 73 807,36 грн 3% річних та 300 905,27 грн інфляційних втрат

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відхилення доводів відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності для нарахування пені, оскільки позивачем не було нараховано пеню на суму боргу, а до стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних застосовується загальний трирічний строк позовної давності

Місцевий господарський суд також мотивовано відхилив доводи відповідача щодо наявності фактору введеного 24.02.2022 воєнного стану, що впливає на неможливість виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, зазначивши, що сторонами спірний договір укладено було 19.03.2022, тобто після введення воєнного стану на території України, що підтверджує усвідомлення сторонами можливих обтяжуючих обставин виконання умов договору, враховуючи воєнний стан та бойові дії на території нашої Держави.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Скаржником в суді апеляційної інстанції належними та допустимими доказами не спростовано висновку місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог у задоволеній частині.

Згідно із ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 по справі № 910/23210/17 та від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 775/9215/15ц від 19.02.2020.

Витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до відшкодування 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем було додано копії: договір про надання правничої допомоги від 22.05.2024, додаток № 1 та додаток № 2 до договору від 22.05.2024, акт про оплату послуг від 23.05.2024 на суму 30 000,00 грн, платіжна інструкція № 61 від 23.05.2024 на суму 30 000,00 грн, ордер АН № 142960 від 22.05.2024, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідач, заперечуючи проти заявленої позивачем до стягнення суми витрат на правничу допомогу, вказує, що зазначений обсяг часу та визначена сума гонорару адвоката є дещо завищена, з урахуванням незначної складності справи, обсягу доказів та кількості процесуальних дій.

Разом з тим, відповідачем не доведено неспівмірності витрат понесених позивачем при розгляді вказаного спору.

Виходячи із вищезазначених критеріїв, місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та реальними, надані позивачем докази є належними та допустимими доказами на підтвердження обсягу та вартості наданих позивачу послуг на професійну правничу допомогу, та відповідають ціні позову, тому з урахуванням, що позовні вимоги було задоволено частково, суд обґрунтовано поклав на відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у межах даного спору у сумі 25 944,02 грн.

Скаржник в суді апеляційної інстанції обґрунтованість, співмірність та реальність витрат позивача на правничу допомогу не спростував.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог та часткового відшкодування судових витрат відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕДВІН СТІЛ КОРПОРЕЙШН" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2024 у справі № 910/6773/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2024 у справі № 910/6773/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/6773/24 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді І.М. Скрипка

А.О. Мальченко