ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2025м. ХарківСправа № 922/3696/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Стеріоні В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Харківпарксервіс" (61003, м. Харків, пров. Соборний, 1; )
до Фізичної особи-підприємця Мазонова Анатолія Івановича ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП: НОМЕР_1 )
про стягнення заборгованості
за участю представників:

позивача Марченка В.Ю., ордер ВІ №1269957 від 03.01.2025;

відповідача - Линник І.М., ордер ВІ №1272779 від 14.01.2025.

ВСТАНОВИВ:

17.10.2024 Комунальне підприємство "Харківпарксервіс" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Мазонова Анатолія Івановича, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Мазонова Анатолія Івановича заборгованість за договором №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 у загальному розмірі 244 057,67 грн., з яких основна заборгованість у розмірі 112 459,94 грн., 3% річних у розмірі 10 107,16 грн., інфляційні втрати у розмірі 47 449,07 грн., пеня у розмірі 74 041,50 грн., а також просить суд стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 в частині оплат за актами з компенсації витрат.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.10.2024 прийнято позовну заяву Комунального підприємства "Харківпарксервіс" до Фізичної особи-підприємця Мазонова Анатолія Івановича про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/3696/24. Вирішено розгляд справи №922/3696/24 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.12.2024 вирішено перейти до розгляду справи №922/3696/24 за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено справу №922/3696/24 до розгляду у підготовчому засіданні на 15.01.2025. Зобов`язано Комунальне підприємство "Харківпарксервіс" подати до суду більш повні та детальні розрахунки 3% річних, інфляційних втрат та пені з чітким розмежуванням сум та визначенням періодів заборгованості згідно кожного акту окремо, а також надати суду докази, на яких такі розрахунки ґрунтуються.

09.01.2025 через кабінет Електронного Суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів на виконання ухвали від 19.12.2024 (вх.№486 від 09.01.2025).

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.01.2025 відкладено підготовче засідання на 05.02.2025.

03.02.2025 через кабінет Електронного Суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№2837 від 03.02.2025).

У відзиві представник відповідача зазначила, що додана до позову оборотно - сальдова відомість не є первинним бухгалтерським документом, а отже не є належним доказом у справі. Натомість, до матеріалів справи надані платіжні доручення про сплату ФОП Мазоновим А.І. в 2021 році грошових коштів згідно договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 року на загальну суму 421 777, 93 грн. Отже, сума боргу, зазначена в позові, є необґрунтованою. Разом з цим, позивачем не було додано до позовної заяви відповідних рахунків-фактур на виконання п.3.2. договору, для підтвердження факту вчасного щомісячного виставлення рахунків ФОП Мазонов А.І. для проведення оплати по договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017, що свідчить про відсутність в діях ФОП Мазонова А.І. умислу.

Також представник відповідача зазначає, що законами, на які посилається позивач в позові як на безспірну підставу продовження строків позовної давності у зв`язку із карантинним обмеженнями та введенням військового стану на території України не внесені зміни до Господарського Кодексу України щодо позовної давності, а саме в ч.5 ст.203, ст.223 ГК України, тобто норми Господарського кодексу України про позовну давність у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану не продовжуються на строк його дії. Також не зупиняється на час воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення строк, передбачений ч.6 ст.232 ГК України, за якою нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Крім того, надані позивачем розрахунки пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 3% річних та інфляційних нарахувань є незрозумілими та суперечливими.

04.02.2025 через кабінет Електронного Суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№3115 від 04.02.2025).

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що у зв`язку із тим, що надана суду оборотно-сальдова відомість містить перелік бухгалтерських операцій між позивачем та відповідачем, які підтверджені актами (щодо сум, які повинен був сплатити відповідач) та платіжними дорученнями (щодо оплат, що надходили від відповідача), оборотно-сальдова відомість є належним доказом у даній справі. Щодо необґрунтованості суми боргу, про яку вказує представник відповідача, представник відповідача зазначив, що якщо сумувати всі акти за січень 2021 року - січень 2022 року, які наявні в матеріалах справи та підписані відповідачем, та відняти від них суму наданих позивачем платіжних доручень щодо оплат відповідача, то отримаємо суму основного боргу відповідача перед позивачем у розмірі 112459,94 грн.

Також, як стверджує представник позивача, у договорі №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 у п.3.2 було визначено щомісячну оплату до 7 числа кожного поточного місяця. В актах, що додавались до позовної заяви, вказані суми, що підлягали оплаті, та рахунки позивача, договір №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 та акти, що додавались до позовної заяви, підписані відповідачем, а тому позивач вважає, що відповідач був обізнаний з сумами оплати та рахунками, на які необхідно було внести оплату.

Стосовно позовної давності представник позивача зазначив, що загальний строк позовної давності, встановлений у ст.257 ЦКУ, який спливав 03.04.2020 та пізніше, був продовжений на строк дії карантину, а згодом і на період дії воєнного стану, а скорочені строки позовної давності, встановлені ст.258 ЦКУ, що спливали 03.04.2020 та пізніше, також було продовжено на строк дії карантину, а згодом і на період дії воєнного стану.

Протокольними ухвалами Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 поновлено відповідачу строк на подання відзиву, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 19.02.2025.

19.02.2025 за результатами підготовчого засідання судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.02.2025.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.02.2025 оголошено перерву у судовому засіданні до 05.03.2025.

Присутній в судовому засіданні 05.03.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Присутня в судовому засіданні 05.03.2025 представник відповідача проти задоволення позову заперечувала та просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Суд зазначає, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 05.03.2025 судом проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши промову присутніх учасників справи у судових дебатах, суд встановив наступне.

31.03.2017 між Комунальним підприємством «Харківпарксервіс» (оператор, сторона 1) та Фізичною особою-підприємцем Мазоновим Анатолієм Івановичем (сторона 2) було укладено договір №31.03.17-1/2 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, оператор - суб`єкт господарювання, який здійснює обладнання і утримання майданчика для паркування.

Згідно п.1.2. Договору, утримання майданчика для паркування - послуги, визначені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №287 від 18.08.2010.

Майданчик для платного паркування - площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, на якій відповідно до рішення органу місцевого самоврядування здійснюється платне паркування транспортних засобів (п.1.3.Договору).

За цим Договором сторона 1 надає право стороні 2 здійснювати організацію розміщення транспортних засобів на майданчиках для платного паркування відповідно до вимог діючого законодавства, залишаючи за собою права та обов`язки щодо утримання та обладнання майданчиків для платного паркування (п.2.1.Договору).

Сторона 2 компенсує стороні 1 грошові кошти, що визначаються на підставі відповідної Методики розрахунку, яка є невід`ємною частиною цього Договору (п.2.2.Договору).

Перелік майданчиків для платного паркування визначено у Додатку до цього Договору, який є його невід`ємною частиною (п.2.3.Договору).

Згідно з п.3.2. Договору сторона 2 зобов`язана, зокрема, щомісячно, в останній день місяця, підписувати із стороною 1 відповідний Акт із зазначенням суми грошових коштів, визначеної на підставі Методики розрахунку, що є невід`ємною частиною Договору та до 7-го числа кожного поточного місяця перераховувати на поточний рахунок сторони 1 грошові кошти у сумі, зазначеній в рахунку-фактурі.

За даним Договором сторона 2 щомісяця не пізніше 7-го числа кожного поточного місяця, відповідно до умов цього Договору, перераховує на поточний рахунок сторони 1 грошові кошти у сумі, розрахованій відповідно до Методики розрахунку, що є невід`ємною частиною Договору (п.4.1.Договору).

У разі порушення стороною 2 зобов`язання передбаченого п.3.1. Договору, сторона 1 має право розірвати Договір в односторонньому порядку не раніше ніж через 10 днів, з моменту прострочення виконання зобов`язання шляхом направлення стороні 2 письмового повідомлення щодо розірвання Договору. При цьому, Договір вважається розірваним через 5 днів від дня направлення письмового повідомлення про його розірвання (п.4.2.Договору).

Згідно з п.5.1. Договору, у випадку порушення Договору сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України.

У разі порушення строків оплати, передбачених п. 3.1. Договору, сторона 2 сплачує стороні 1 пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, включаючи день оплати (п.5.2.Договору).

Згідно з п.7.1. Договору, цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з 01 квітня 2017 року.

Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.6.1 цього Договору та закінчується 31 грудня 2017 року (п.7.2.Договору).

Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п.7.3.Договору).

У Додатку до Договору сторони визначили перелік майданчиків для платного паркування станом на 01.04.2017, а саме: вул. Астрономічна, 35-а; вул. Героїв Праці, 8; вул. Саперна, 30.

Додатковою угодою №1 до Договору сторони продовжили строк дії Договору до 31.12.2018.

Додатковою угодою №4 до Договору сторони продовжили строк дії Договору до 31.12.2019.

Додатковою угодою №7 до Договору сторони продовжили строк дії Договору до 31.12.2020.

Додатковою угодою №8 до Договору сторони продовжили строк дії Договору до 31.12.2021.

Згідно акту №241 від 31.01.2021 та методики розрахунку за січень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за січень 2021 року становить 36 532,33 грн.

Згідно акту №458 від 28.02.2021 та методики розрахунку за лютий 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за лютий 2021 року становить 33 259,73 грн.

Згідно акту №704 від 31.03.2021 та методики розрахунку за березень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за березень 2021 року становить 37 110,61 грн.

Згідно акту №941 від 30.04.2021 та методики розрахунку за квітень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за квітень 2021 року становить 35 785,26 грн.

Згідно акту №1191 від 31.05.2021 та методики розрахунку за травень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за травень 2021 року становить 37 146,71 грн.

Згідно акту №1438 від 30.06.2021 та методики розрахунку за червень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за червень 2021 року становить 36 440,69 грн.

Згідно акту №1689 від 31.07.2021 та методики розрахунку за липень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за липень 2021 року становить 36 767,77 грн.

Згідно акту №1950 від 31.08.2021 та методики розрахунку за серпень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за серпень 2021 року становить 37 645,16 грн.

Згідно акту №2220 від 30.09.2021 та методики розрахунку за вересень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за вересень 2021 року становить 35 415,25 грн.

Згідно акту №2490 від 31.10.2021 та методики розрахунку за жовтень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за жовтень 2021 року становить 36 507,49 грн.

Згідно акту №2745 від 30.11.2021 та методики розрахунку за листопад 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за листопад 2021 року становить 35 402,72 грн.

Згідно акту №3016 від 31.12.2021 та методики розрахунку за грудень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за грудень 2021 року становить 37 826,57 грн.

Згідно акту №249 від 31.01.2022 та методики розрахунку за січень 2022 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за січень 2022 року становить 39 230,65 грн.

Як стверджує позивач, у зв`язку із простроченням оплат за актами з компенсації витрат, що були складені протягом виконання Договору, на сьогодні у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 112 459,94 грн., що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю КП «Харківпарксервіс» за рахунком 361 по контрагенту «Мазунов» за січень 2021 року - лютий 2022 року та актами з компенсації витрат за січень 2021 року - січень 2022 року.

Також, за твердженням позивача, на підтвердження надходжень від відповідача, що зазначені в оборотно-сальдовій відомості, на рахунок КП «Харківпарксервіс» за договором №31.03.17-1/2 від 31.03.2017, надані платіжні доручення АТ «ПУМБ»: №18 від 16.02.2021, №29 від 17.03.2021, №48 від 17.05.2021, №69 від 02.08.2021, №74 від 16.08.2021, №94 від 02.11.2021, №110 від 17.12.2021.

05.12.2022 КП «Харківпарксервіс» надіслало на адресу ФОП Мазонов А.І. претензію із вимогою сплатити заборгованість та попередило про можливе звернення до суду з метою стягнення даної заборгованості з урахуванням штрафних санкцій.

08.11.2023 КП «Харківпарксервіс» повторно надіслало на адресу ФОП Мазонов А.І. претензію із вимогою сплатити заборгованість та попередило про можливе звернення до суду з метою стягнення даної заборгованості з урахуванням штрафних санкцій.

Як стверджує позивач, станом на момент подання цієї позовної заяви ФОП Мазонов А.І. не здійснював жодних платежів на погашення заборгованості, а також не сплачував інших грошових сум, які виникли через прострочення виконання зобов`язань за Договором.

В свою чергу відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити в позові в повному обсязі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було встановлено судом, 31.03.2017 між Комунальним підприємством «Харківпарксервіс» (оператор, сторона 1) та Фізичною особою-підприємцем Мазоновим Анатолієм Івановичем (сторона 2) було укладено договір №31.03.17-1/2, відповідно до п.2.1. якого, сторона 1 надає право стороні 2 здійснювати організацію розміщення транспортних засобів на майданчиках для платного паркування відповідно до вимог діючого законодавства, залишаючи за собою права та обов`язки щодо утримання та обладнання майданчиків для платного паркування.

Згідно з п.1.2. Договору, утримання майданчика для паркування - послуги, визначені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №287 від 18.08.2010.

Даний правочин за своєю правовою природою є договором надання послуг, оскільки передбачає вчинення позивачем, як виконавцем певних дій за плату, тобто, за даним договором передбачено надання відповідачеві за відповідну плату права на організацію та експлуатацію місць паркування транспортних засобів.

Аналогічна позиція щодо правової природи договорів про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування узгоджується з висновками Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 04.06.2018 в справі №910/20720/16 та від 03.02.2020 в справі №910/6312/19.

Відтак враховуючи вищевикладене, до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі такого Договору, слід застосовувати положення законодавства, що регулюють правовідносини надання послуг, в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 3.2. Договору сторони погодили, що сторона 2 зобов`язана, зокрема, щомісячно, в останній день місяця, підписувати із стороною 1 відповідний Акт із зазначенням суми грошових коштів, визначеної на підставі Методики розрахунку, що є невід`ємною частиною Договору та до 7-го числа кожного поточного місяця перераховувати на поточний рахунок сторони 1 грошові кошти у сумі, зазначеній в рахунку-фактурі.

На підтвердження наданих відповідачу послуг, позивач надав акти надання послуг (компенсації витрат згідно пункту 2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2027) разом із Методикою розрахунку компенсація витрат за спірний період.

Зокрема, згідно акту №241 від 31.01.2021 та методики розрахунку за січень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за січень 2021 року становить 36 532,33 грн.

Згідно акту №458 від 28.02.2021 та методики розрахунку за лютий 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за лютий 2021 року становить 33 259,73 грн.

Згідно акту №704 від 31.03.2021 та методики розрахунку за березень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за березень 2021 року становить 37 110,61 грн.

Згідно акту №941 від 30.04.2021 та методики розрахунку за квітень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за квітень 2021 року становить 35 785,26 грн.

Згідно акту №1191 від 31.05.2021 та методики розрахунку за травень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за травень 2021 року становить 37 146,71 грн.

Згідно акту №1438 від 30.06.2021 та методики розрахунку за червень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за червень 2021 року становить 36 440,69 грн.

Згідно акту №1689 від 31.07.2021 та методики розрахунку за липень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за липень 2021 року становить 36 767,77 грн.

Згідно акту №1950 від 31.08.2021 та методики розрахунку за серпень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за серпень 2021 року становить 37 645,16 грн.

Згідно акту №2220 від 30.09.2021 та методики розрахунку за вересень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за вересень 2021 року становить 35 415,25 грн.

Згідно акту №2490 від 31.10.2021 та методики розрахунку за жовтень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за жовтень 2021 року становить 36 507,49 грн.

Згідно акту №2745 від 30.11.2021 та методики розрахунку за листопад 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за листопад 2021 року становить 35 402,72 грн.

Згідно акту №3016 від 31.12.2021 та методики розрахунку за грудень 2021 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за грудень 2021 року становить 37 826,57 грн.

Згідно акту №249 від 31.01.2022 та методики розрахунку за січень 2022 року компенсація витрат згідно п.2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 за січень 2022 року становить 39 230,65 грн.

Дослідивши зазначені акти судом встановлено, що вони підписані сторонами без жодних зауважень чи заперечень.

Таким чином, факт надання позивачем послуг (компенсації витрат згідно пункту 2.2. договору №31.03.17-1/2 від 31.03.2027) відповідачу підтверджується підписаними сторонами актами надання послуг №241 від 31.01.2021 з методикою розрахунку за січень 2021 року, №458 від 28.02.2021 з методикою розрахунку за лютий 2021 року, №704 від 31.03.2021 з методикою розрахунку за березень 2021 року, №941 від 30.04.2021 з методикою розрахунку за квітень 2021 року, №1191 від 31.05.2021 з методикою розрахунку за травень 2021 року, №1438 від 30.06.2021 з методикою розрахунку за червень 2021 року, №1689 від 31.07.2021 з методикою розрахунку за липень 2021 року, №1950 від 31.08.2021 з методикою розрахунку за серпень 2021 року, №2220 від 30.09.2021 з методикою розрахунку за вересень 2021 року, №2490 від 31.10.2021 з методикою розрахунку за жовтень 2021 року, №2745 від 30.11.2021 з методикою розрахунку за листопад 2021 року, №3016 від 31.12.2021 з методикою розрахунку за грудень 2021 року, №249 від 31.01.2022 з методикою розрахунку за січень 2022 року.

Судом також встановлено, що вартість послуг, визначена у вказаних актах на підставі Методики розрахунку, розрахована арифметично вірно.

Відповідно до частини першої статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що за даним Договором сторона 2 щомісяця не пізніше 7-го числа кожного поточного місяця, відповідно до умов цього Договору, перераховує на поточний рахунок сторони 1 грошові кошти у сумі, розрахованій відповідно до Методики розрахунку, що є невід`ємною частиною Договору.

Платіжних квитанцій на підтвердження оплати відповідачем наданих позивачем послуг згідно актів №241 від 31.01.2021 за січень 2021 року, №458 від 28.02.2021 за лютий 2021 року, №704 від 31.03.2021 за березень 2021 року, №941 від 30.04.2021 за квітень 2021 року, №1191 від 31.05.2021 за травень 2021 року, №1438 від 30.06.2021 за червень 2021 року, №1689 від 31.07.2021 за липень 2021 року, №1950 від 31.08.2021 за серпень 2021 року, №2220 від 30.09.2021 за вересень 2021 року, №2490 від 31.10.2021 за жовтень 2021 року, №2745 від 30.11.2021 за листопад 2021 року, №3016 від 31.12.2021 за грудень 2021 року, №249 від 31.01.2022 за січень 2022 року матеріали справи не містять.

Однак, як стверджує позивач, у зв`язку із простроченням оплат за актами з компенсації витрат, на сьогодні у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 112 459,94 грн., що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю КП «Харківпарксервіс» за рахунком 361 по контрагенту «Мазунов» за січень 2021 року - лютий 2022 року.

Вказана оборотно-сальдова відомість не підписана відповідачем.

В свою чергу, за твердженням позивача, на підтвердження надходжень від відповідача, що зазначені в оборотно-сальдовій відомості, на рахунок КП «Харківпарксервіс» за договором №31.03.17-1/2 від 31.03.2017, надані платіжні доручення АТ «ПУМБ»: №18 від 16.02.2021, №29 від 17.03.2021, №48 від 17.05.2021, №69 від 02.08.2021, №74 від 16.08.2021, №94 від 02.11.2021, №110 від 17.12.2021.

Суд зазначає, що доведення факту відсутності спірної заборгованості за послуги, надані відповідачу згідно актів №241 від 31.01.2021 за січень 2021 року, №458 від 28.02.2021 за лютий 2021 року, №704 від 31.03.2021 за березень 2021 року, №941 від 30.04.2021 за квітень 2021 року, №1191 від 31.05.2021 за травень 2021 року, №1438 від 30.06.2021 за червень 2021 року, №1689 від 31.07.2021 за липень 2021 року, №1950 від 31.08.2021 за серпень 2021 року, №2220 від 30.09.2021 за вересень 2021 року, №2490 від 31.10.2021 за жовтень 2021 року, №2745 від 30.11.2021 за листопад 2021 року, №3016 від 31.12.2021 за грудень 2021 року та №249 від 31.01.2022 за січень 2022 року покладається саме на відповідача.

Однак відповідач жодного платіжного документу не надав.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем заборгованості у розмірі 112 459,94 грн. Факт наявності вказаної заборгованості відповідач не спростував.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, на підтвердження виконання ним зобов`язання за договором №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 в частині оплати послуг на суму у розмірі 112 459,94 грн., а в матеріалах справи такі докази відсутні, керуючись приписами ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано пред`явлено позов про стягнення суми боргу з відповідача у розмірі 112 459,94 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Разом з цим позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 10 107,16 грн. та інфляційні втрати у розмірі 47 449,07 грн.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 зазначив, що порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених ст.625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Верховний Суд України підкреслив, що платежі, встановлені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також Верховний Суд України відмітив, що ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст.625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 3-1195гс16.

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних суд встановив, що дані розрахунки здійснено арифметично невірно. Відтак, здійснивши оцінку доказів, на яких ґрунтуються надані позивачем розрахунки, враховуючи умови Договору та вимоги чинного законодавства, беручи до уваги межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання відповідачем зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості, суд визначив, що вірними є суми 3% річних у розмірі 10 038,31 грн. та інфляційних втрат у розмірі 47 449,07 грн., а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у зазначеному розмірі.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 74 041,50 грн.

Частина 1 статті 217 Господарського кодексу України визначає, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Частина 2 зазначеної статті визначає такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Застосування штрафних санкцій, спрямовано перш за все на покарання за допущене правопорушення.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).

Згідно зі частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Разом з тим, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п.4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29.05.2013 №10 даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Відповідно до п.5.2. Договору сторони погодили, що у разі порушення строків оплати, передбачених п. 3.1. Договору, сторона 2 сплачує стороні 1 пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

В силу приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Разом з цим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, зокрема до 30.06.2023.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року були внесені зміни до Цивільного та Господарського кодексів України, а саме:

- доповнено Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину»;

- доповнено розділ IX Прикінцеві положення Господарського кодексу України пунктом 7 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

За таких обставин, дія Закону України від 30.03.2020 №540-IX фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Отже, при нарахуванні пені за загальний період з 07.02.2021 по 30.06.2023, враховуючи той факт, що в цей період в країні діяв карантин, позивач не порушив вимог чинного законодавства щодо строків нарахування пені.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем розрахунки пені суд встановив, що дані розрахунки здійснено арифметично невірно. Відтак, здійснивши оцінку доказів, на яких ґрунтуються надані позивачем розрахунки, враховуючи умови Договору та вимоги чинного законодавства, беручи до уваги межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання відповідачем зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості, суд визначив, що вірною є сума пені у розмірі 73 682,50 грн., а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у зазначеному розмірі.

Стосовно клопотання відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність у відповідності до ст.256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст.258 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Разом з цим, як уже було зазначено судом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року були внесені зміни до Цивільного та Господарського кодексів України, а саме:

- доповнено Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину»;

- доповнено розділ IX Прикінцеві положення Господарського кодексу України пунктом 7 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

За таких обставин, дія Закону України від 30.03.2020 №540-IX фактично продовжує строк загальної та спеціальної позовної давності на строк дії карантину до 30.06.2023.

Суд також враховує, що якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права (постанова Верховного Суду від 20.08.2020 року у справі №902/959/19).

З огляду на викладене, доводи відповідача щодо пропущення строку позовної давності не знайшли свого підтвердження оскільки у спірний період діяли нормативно-правові акти, які змінюють порядок обчислення строку позовної давності.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Згідно з вимогами частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, Суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналізуючи судову практику, на яку посилаються сторони, суд зазначає, що кожен правовий висновок Верховного Суду було оцінено на релевантність в аспекті подібності до правовідносин, що склалися між учасниками цього спору і застосовано судом при прийнятті рішення у цій справі, якщо було встановлено подібність правовідносин. Проте, виходячи з завдань господарського судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні спорів, а не доведенні чи роз`ясненні учасникам провадження змісту постанов суду касаційної інстанції, оцінці правильності розуміння ними висновків суду за результатами розгляду касаційної скарги, враховуючи, що судом була надана відповідь на основні аргументи позову та заперечень щодо нього, суд вважає за недоцільне наводити у судовому рішенні аналіз всієї практики касаційних судів, на яку посилалися сторони.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов частково, у відповідності до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у сумі 2 923,56 грн., а в іншій частині покладаються на позивача.

Разом з цим суд зазначає, що Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який наразі продовжено.

За змістом статей 10, 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до вимог частини 6 статті 233 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів.

Згідно з ст.26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладеною.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; "ТОВ "Фріда" проти України", заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критерій розумності строку розгляду справи визначений у листі Верховного Суду України від 25 січня 2006 року №1-5/45 "Щодо перевищення розумних строків розгляду справ", в якому зазначено, що критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає в разі нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при переданні або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів для дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторного направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі "Штеґмюллер проти Авторії"). Таким чином, у кожній справі постає питання оцінки, що залежатиме від конкретних обставин.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України", no. 4469/07, від 02 травня 2013 року, "Папазова та інші проти України", no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15 березня 2012 року).

У статті 6 Конвенції закріплений принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Великої Британії").

В даному випадку, у місті Харкові періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких суддя та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.

Оповіщення про загрозу або виникнення таких надзвичайних ситуацій здійснюється через системи оповіщення різних рівнів, електронні комунікаційні мережі загального користування тощо, відповідно до статті 30 Кодексу цивільного захисту України, Положення про організацію оповіщення про загрозу виникнення або виникнення надзвичайних ситуацій та організації зв`язку у сфері цивільного захисту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2017 № 733, зокрема шляхом уривчастого звукового попереджувального сигналу "Увага всім" та трансляції відповідного повідомлення про загрозу виникнення або виникнення надзвичайної ситуації (далі - сигнал "повітряна тривога").

Чинним законодавством України у сфері цивільного захисту передбачений чіткий алгоритм поведінки громадян та відповідні повноваження органів державної влади, місцевого самоврядування, керівників підприємств і організацій усіх форм власності у випадку виникнення надзвичайної ситуації. Шляхом відповідних оповіщень (сигналів і повідомлень) органи управління цивільного захисту доводять до мешканців населених пунктів інформацію про загрозу та виникнення надзвичайних ситуацій, повітряної тривоги, аварій, катастроф, епідемій, пожеж тощо. Після отримання таких оповіщень громадяни мають діяти відповідно до наданих інструкцій та правил цивільного захисту. Зокрема, припинити роботу та вжити необхідних заходів безпеки (рішення Ради суддів України від 05.08.2022 № 23).

Відповідно до наведених приписів судами запроваджено локальні заходи (план, порядок дій, розпорядження) щодо інформування про сигнал "повітряна тривога" та реагування задля збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, зокрема для їх негайного переходу до укриття.

Обставини оголошення сигналу "повітряна тривога" у певному регіоні слід вважати загальновідомими, тобто такими що не потребують доказування. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у справі №910/2116/21 (910/12050/21).

За таких обставин, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, а також перебування головуючого судді у відпустці, суд був вимушений вийти за межі строку, встановленого частиною 6 статті 233 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Комунального підприємства "Харківпарксервіс" до Фізичної особи-підприємця Мазонова Анатолія Івановича про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мазонова Анатолія Івановича ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Харківпарксервіс" (61003, м. Харків, пров. Соборний, 1; ) заборгованість за договором №31.03.17-1/2 від 31.03.2017 у розмірі 112 459 (сто дванадцять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) грн. 94 коп., 3% річних у розмірі 10 038 (десять тисяч тридцять вісім) грн. 31 коп., інфляційні втрати у розмірі 47 449 (сорок тисяч чотириста сорок сім) грн. 07 коп., пеню у розмірі 73 682 (сімдесят три тисячі шістсот вісімдесят дві) грн. 50 коп., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 923 (дві тисячі дев`ятсот двадцять три) грн. 56 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "19" березня 2025 р.

Суддя Т.О. Пономаренко