СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Харків Справа № 922/5397/13 (953/10502/23)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Мартюхіна Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Фурсової А.М.,

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1 (особисто, поза межами залу суду),

від 1-го відповідача (Харківського державного авіаційного виробничого підприємства - далі ХДАВП) Іванов Дмитро Якович (в залі суду) - директор, діє на підставі наказу №95-К від 16.05.2024,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№3149Х/2)

на рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2024 (повне рішення складено 13.12.2024, головуючий суддя Усатий В.О., суддя Аюпова Р.М., суддя Міньковський С.В.)

у справі №922/5397/13 (953/10502/23)

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до: 1) Харківського державного авіаційного виробничого підприємства (61023, м. Харків, вул. Сумська, буд. 134, ), 2) Акціонерного товариства "Українська оборонна промисловість" ( 04119, м.Київ, вул. Дегтярівська,36, ), 3) Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (61000, м. Харків, вул. Куликівська, будинок 12, )

про визнання протиправним наказу,

в межах справи № 922/5397/13 про банкрутство Харківського державного авіаційного виробничого підприємства,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.12.2024 закрито провадження у справі 922/5397/13 (953/10502/23) в частині визнання бездіяльності Акціонерного товариства "Українська оборонна промисловість" по здійсненню управління ХДАВП. Закрито провадження у справі 922/5397/13 (953/10502/23) в частині зобов`язання Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмінити рішення від 18.08.2023 про закриття виконавчого провадження №72282584 та продовжити його виконання. В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Обґрунтовуючи ухвалене у справі рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що виданий наказ ХДАВП про поновлення на роботі ОСОБА_1 від 16.06.2023 № 39 не суперечить вимогам ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження" щодо негайного виконання судового рішення про поновлення на роботі. З метою виправлення технічних помилок в наказах по ХДАВП №39 від 16.06.2023, № 40 від 16.06.2023 11.10.2024 В.о. Генерального директора Харківського державного авіаційного виробничого підприємства ОСОБА_2 видано наказ № 88, що не заборонено імперативними нормами закону з відповідних правовідносин. Водночас суд зазначив, що недотримання СТП 00.156-2003, який є внутрішнім документом ХДАВП, не тягне за собою скасування оспорюваного наказу, яким права позивача порушено не було. Крім того, суд звернув увагу, що вказаний Стандарт виданий у 2003 році російською мовою, що є недопустимим, так як суперечить положенням Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" та ч.1 ст.10 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, 29.12.2024 через підсистему "Електронний суд" ОСОБА_1 звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить:

1) визнати наказ відповідача по Харківському державному авіаційному виробничому підприємству від 16.06.2023 №39 неправомірним;

2) зобов`язати відповідача відмінити наказ по ХДАВП від 16.06.2023 № 39 та видати новий наказ по ХДАВП про поновлення ОСОБА_1 на раніш займаній посаді начальника відділу маркетингу та продажів (145), оформлений у відповідності з діючим законодавством, постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 по справі №922/5397/13 (922/271/22) та СТП 00.156-2003, та у відповідності з проектом наказу, поданого позивачем у якості додатку 1 до його заяви до Господарського суду Харківської області від 19.11.2024;

3) керуючись ст. 346 ГПК України, за фактами видання громадянином ОСОБА_3 (особою, яка на той момент займала посаду генерального директора Харківського державного авіаційного виробничого підприємства) наказів № 39 та № 40 від 16.06.2023, обставини оформлення яких мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України, постановити окрему ухвалу, яку направити до відділу спеціальної поліції ГУ НП в Харківській області.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог зазначає таке:

- місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків про те, що позивачу стало відомо про існування наказу від 16.06.2023 № 39 ще 20.06.2023. Зокрема, вказує, що обставини відсутності наказу ХДАВП № 39 про поновлення ОСОБА_1 на роботі станом на 16.06.2023 підтверджується наданим позивачем до матеріалів справи аудіозаписом, здійсненим 21.06.2023, відповідно до якого зафіксовано спілкування позивача з посадовими особами 1-го відповідача з приводу можливості ознайомлення з вказаним наказом; надіслання 1-м відповідача спірного наказу № 39 до Державної виконавчої служби лише 16.08.2023;

- суд помилково встановив презумпцію законності наказу ХДАВП від 16.06.2023 №40, як наслідок, неналежним доказом на підтвердження недопущення ОСОБА_1 до роботи, чим погодив законність того, що пунктом 1 вказаного наказу 1-м відповідачем 16.06.2023 внесено позивача до додатку № 3 наказу 86 від 30.03.2022 (списку працівників ХДАВП, трудові відносини з якими призупиняються з 01.04.2022);

- наказ № 39 від 16.06.2023 оформлений з порушенням вимог діючого на ХДАВП стандарту підприємства СТП 00.156-2003 "Накази та розпорядження. Порядок оформлення та видання". Відтак, службові особи ХДАВП, спираючись виключно на наказ від 16.06.2023 № 39: мали внести до трудової книжки помилковий номер справи (разом з номером наказу про поновлення на роботі позивача), що у подальшому б створило позивачу проблеми при оформленні пенсійних документів у відділенні Пенсійного фонду України; не мали можливості вказати у внутрішніх заводських документах дату початку відліку періоду вимушеного прогулу позивача, а також розрахувати розмір середньої заробітної плати позивача за весь час вимушеного прогулу;

- судом першої інстанції не надано правової оцінки факту звернення позивача до КТС 1- го відповідача зі скаргою за вих. № СЛ-87/2023 від 28.08.2023 (додаток 12 у складі "додатку А"), якою позивач вимагав від КТС розглянути питання можливої неправомірності наказу № 39 від 16.06.2023; письмовій відмові керівника КТС розглянути скаргу позивача, надану позивачу рекомендацію про звернення до суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2024 апеляційна скарга у справі № 922/5397/13 (953/10502/23) передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Терещенко О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.01.2025 витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/5397/13 (953/10502/23); відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи.

13.01.2025 матеріали справи №922/5397/13 (953/10502/23) надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 заяву судді Терещенко О.І. про самовідвід у справі №922/5397/13 (953/10502/23) задоволено. Матеріали апеляційної скарги у справі №922/5397/13 (953/10502/23) передано на повторний автоматизований розподіл відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2025 апеляційна скарга у справі №922/5397/13 (953/10502/23) передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 звільнено фізичну особу ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2024 у справі №922/5397/13 (953/10502/23); відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2024 у справі №922/5397/13 (953/10502/23); призначено справу до розгляду.

03.03.2025 через підсистему "Електронний суд" Харківським державним авіаційним виробничим підприємством подано відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 2685), в якому просить поновити ХДАВП пропущений строк на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ; врахувати даний відзив при прийнятті рішення у справі № 922/5397/13 (953/10502/23); відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги; залишити в силі рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2024 у справі № 922/5397/13 (953/10502/23).

В обґрунтування заявленого клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що оскільки на даний час на ХДАВП у зв`язку із скрутним економічним становищем та постійною загрозою обстрілів з боку російської федерації діє скорочений режим праці, ухвала суду, надіслана по електронній пошті, отримано представником ХДАВП лише 22.01.2025.

06.02.2025 (в межах визначеного судом строку) представником 1- го відповідача через підсистему "Електронний суд" був надісланий відзив на апеляційну скаргу, проте, через технічну помилку представника ХДАВП заява надіслана до Господарського суду Харківської області. Після виявлення помилки представником ХДАВП подано заяву про залучення його в якості представника учасника справи та повторно надіслано відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши наданий суду відзив на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 165 ГПК України до відзиву додаються документи, що підтверджують надсилання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені у статті 170 ГПК України.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 ГПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (ч.4 ст. 170 ГПК України).

У зв`язку з тим, що 1-й відповідач звернувся із відзивом на апеляційну скаргу в непередбачений ГПК України спосіб (за відсутності надання доказів його направлення всім учасникам справи), колегія суддів дійшла висновку про його повернення без розгляду в порядку ч. 4 ст. 170 ГПК України та розгляду справи за наявними матеріалами справи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник 1-го відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2024 у справі № 922/5397/13 (953/10502/23) залишити без змін.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах розумного строку розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

У провадженні Господарського суду Харківської області перебуває справа про банкрутство Харківського державного авіаційного виробничого підприємства (922/5397/13), яка розглядається колегією суддів: головуючий суддя Усатий В.О., судді Аюпова Р.М., ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Харківським державним авіаційно - виробничим підприємством, що підтверджується даними трудової книжки ОСОБА_1 , копія якої наявна в матеріалах справи.

Також ОСОБА_1 є заступником голови первинної організації професійної спілки авіабудівників України на Харківському державному авіаційному виробничому підприємстві (далі - ПО ПАУ на ХДАВП, ).

29.01.2019 наказом №26, який видано генеральним директором ХДАВП ОСОБА_5 , у зв`язку із введенням в дію нової організаційно-правової структури, нового штатного розпису та на виконання наказу від 19.09.2018, ОСОБА_1 , табельний номер НОМЕР_2 , призначено начальником маркетингу та продажів (відділ 145) з 04.02.2019, вивільнивши його з посади заступника начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності (відділ 145), з посадовим окладом згідно штатного розпису.

29.01.2019 в ході звітно-виборної профспілкової конференції ПО ПАУ на ХДАВП, ОСОБА_1 було обрано членом профспілкового комітету (профкому) ПО ПАУ на ХДАВП, та в подальшому ОСОБА_1 обраний заступником голови профспілкового комітету первинної організації професійної спілки авіабудівників України на ХДАВП.

ОСОБА_1 звільнено з підприємства 01.12.2021 у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку робітників на підставі п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Не погодившись зі звільненням, ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківського державного авіаційного виробничого підприємства про поновлення на роботі, в задоволенні якого 31.01.2023 рішенням Господарського суду Харківської області у справі №922/5397/13 (922/271/22) було відмовлено.

30.05.2023 постановою Східного апеляційного господарського суду у справі №922/5397/13 (922/271/22) рішення Господарського суду Харківської області від 31.01.2023 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірним наказу генерального директора підприємства-відповідача від 01.12.2021 № 468, поновлення з 01.12.2021 позивача на займаній ним посаді на підприємстві-відповідача з урахуванням вимог статті 235 КЗпП України та внесення відповідної інформації у трудову книжку позивача та документацію відповідача. Визнано неправомірним наказ генерального директора ХДАВП від 01.12.2021 № 468. Поновлено з 01.12.2021 ОСОБА_1 на посаді начальника відділу маркетингу та продажів (відділ 145) ХДАВП з виплатою середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з ХДАВП в дохід Державного бюджету судовий збір у розмірі 7 443 грн за подання позовної заяви. Стягнуто з ХДАВП в дохід Державного бюджету судовий збір у розмірі 11 164,50 грн за подання апеляційної скарги. Ухвалено, що постанова Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі № 922/5397/13 (922/271/22) в частині поновлення з 01.12.2021 ОСОБА_1 на посаді начальника відділу маркетингу та продажів (відділ 145) підлягає негайному виконанню. Постановлено окрему ухвалу відповідно до вимог статті 246 ГПК України.

Постановою Верховного Суду від 28.09.2023постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі № 922/5397/13 (922/271/22) залишено без змін.

31.05.2023 позивач звернувся до ХДАВП, ДК "Укроборонпром", Держпраці із заявою щодо невиконання вказаного судового рішення.

06.06.2023 позивач прибув на ХДАВП щодо виконання судового рішення, яке не відбулося, у зв`язку з чим позивач викликав наряд поліції, та написав заяву про можливе скоєння злочину, передбаченого ст. 382 КК України.

12.06.2023 позивач отримав копію листа АТ "Українська оборонна промисловість", в якому товариство просило 1-го відповідача повідомити про стан виконання постанови.

16.06.2023 генеральним директором ХДАВП Кривоконем О.Г. прийнято оспорюваний наказ №39 на виконання рішення Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №922/5397/13, яким скасовано наказ від 01.12.2021 №468 "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлено його на попередній роботі на посаді начальника відділу №145.

Позивача було повідомлено листом за підписом директора Департаменту з соціально-побутових питань Юрченко Е.П. ХДАВП за вих.301/99 від 16.06.2023, який було отримано 20.06.2023 (т. 1, а.с. 12), про необхідність явки до відділу кадрів для ознайомлення з наказом.

17.06.2023 позивач звернувся до Національної поліції із заявою про можливе скоєння керівництвом ХДАВП кримінального правопорушення, передбаченого ст. 170 КК України.

21.06.2023 позивач прибув до відділу кадрів ХДАВП, проте ознайомлення працівника з відповідним наказом не проведено.

27.06.2023 до Київського районного суду м. Харкова надійшла скарга ОСОБА_1 , в якій він просив зобов`язати посадових осіб ВСП ГУНП в Харківській області внести відомості до ЄРДР та почати досудове розслідування за його заявою від 21.06.2023 про вчинення кримінального правопорушення. Вимоги скарги заявник обґрунтував тим, що 21.06.2023 ОСОБА_1 на офіційну електронну адресу ВСП надіслано заяву за вих.№СЛ-57/2023 про здійснення О.Кривоконем кримінального правопорушення, передбаченого ст. 170 КК України.

Слідчим суддею Київського районного суду м.Харкова постановлено ухвалу від 29.06.2023, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення. Зобов`язано уповноважених осіб ВСП ГУНП в Харківській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 21.06.2023, негайно розпочати досудове розслідування та надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

20.07.2023 органом ДВС за заявою позивача було відкрито ВП№72282584 щодо виконання вказаного рішення, якою надано 10-денний строк для його добровільного виконання.

31.07.2023 позивач отримав листа від ХДАВП про необхідність його явки.

02.08.2023 позивач знову прибув до відділу кадрів ХДАВП, де йому було пред`явлено підписаний ОСОБА_3 наказ №39 від 16.06.2023 про його поновлення на ХДАВП (оспорюваний наказ).

Позивач звертався із різними заявами до органів поліції про порушення його прав, відомості за якими були внесені до ЄРДР.

Також позивач звернувся із заявою до Київського ВДВС м. Харкова про примусове виконання вказаного рішення суду, однак 18.08.2023 ВП закрито на підставі п. 9 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

В подальшому, до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просив визнати наказ по ХДАВП від 16.06.2023 протиправним, зобов`язати відповідача відмінити його та видати новий, оформлений у відповідності з постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №922/271/22 та СТП 00.156-2003; зобов`язати уповноважену особу ДВС відмінити рішення про закриття ВП 72282584 від 18.08.2023 та продовжити його виконання; визнати бездіяльність АТ "Українська оборонна промисловість" по здійсненню управління ХДАВП внаслідок чого його керівник отримав змогу грубо порушувати трудові права позивача, не виконувати судові рішення, та став фігурантом кримінальних досудових розслідувань.

Позивач вважає вказаний наказ службовим підробленням та таким, що створений "заднім числом" з метою закриття виконавчого провадження, оскільки під час попередніх візитів позивача та у листах про нього не згадувалось. Вказаний наказ не відповідає встановленим вимогам, а саме в ньому не зазначено з якого дати необхідно позивача поновити на роботі, та не виконані вимоги щодо п.п. 4.3, 4.9, 5.1, 5.2, 6.5, 6.11 СТП 00.156-2003, про що позивач висловив на титульній та оборотній стороні наказу. На підставі вказаного наказу було закрито виконавче провадження, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01.11.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківського державного авіаційно виробничого підприємства, АТ "Українська оборонна промисловість", відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним наказу. Постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.03.2024 замінено по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківського державного авіаційно виробничого підприємства, Акціонерного товариства "Українська оборонна промисловість", відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним наказу, зобов`язання відповідача вчинити певні дії - неналежного відповідача відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на належного Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 19.04.2024 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Харківського державного авіаційного виробничого підприємства, Акціонерного товариства "Українська оборонна промисловість", Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним наказу, зобов`язання відповідача вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.

Постановою Харківського апеляційного суду від 18.07.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2024 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківського державного авіаційного виробничого підприємства, акціонерного товариства "Українська оборонна промисловість", Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним наказу, зобов`язання відповідача вчинити певні дії закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Протягом 10 днів з дня отримання постанови позивач має право звернутися до Харківського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

23.07.2024 від позивача надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.07.2024 заяву ОСОБА_1 про направлення справи за підсудністю задоволено. Постановлено справу №953/10502/23 за позовом ОСОБА_1 до Харківського державного авіаційно виробничого підприємства, Акціонерного товариства "Українська оборонна промисловість", Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним наказу, зобов`язання відповідача вчинити певні дії передати для продовження розгляду до Господарського суду Харківської області.

06.08.2024 матеріали цивільної справи № 953/10502/23 надійшли до Господарського суду Харківської області.

15.12.2024 ухвалено оскаржуване судове рішення з підстав, викладених вище.

Надаючи кваліфікацію спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у п. п. 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19.

З матеріалів справи вбачається, що предметом даного судового розгляду позивачем визначено вимогу щодо визнання наказу по ХДАВП від 16.06.2023 № 19 протиправним, зобов`язати відповідача відмінити його та видати новий, оформлений у відповідності з постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №922/271/22 та СТП 00.156-2003.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставами для визнання акта, в тому числі наказу про поновлення працівника на роботі, недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У системі права на захист трудових прав ключове місце належить праву на судовий захист. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ст.124 Конституції України).

У відповідності до ч. 2 ст. 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

За змістом ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі ст. 65 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному ст. 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Як вбачається з матеріалів справи, судовим рішення, яке набрало законної сили, а саме постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №922/5397/13 (922/271/22), залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28.09.2023, визнано неправомірним наказ генерального директора ХДАВП від 01.12.2021 № 468; поновлено з 01.12.2021 ОСОБА_1 на посаді начальника відділу маркетингу та продажів (відділ 145) ХДАВП з виплатою середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.

Як зазначено вище, 16.06.2023 генеральним директором ХДАВП Кривоконем О.Г. видано оспорюваний наказ №39 (т.2, а.с. 242) на виконання рішення Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №922/5397/13, яким скасовано наказ від 01.12.2021 №468 "Про звільнення ОСОБА_1 ", та поновлено його на попередній роботі на посаді начальника відділу №145. Визначено відділу кадрів: внести зміни про поновлення на роботі до трудової книжки ОСОБА_1 , внести зміни до особової картки, особової справи та інших кадрових документів ОСОБА_1 ; повідомити ОСОБА_1 про поновлення на роботі.

Так, судом апеляційної інстанції в судовому засіданні було візуально оглянуто наданий до матеріалів справи наказ від 16.06.2023 № 39 про поновлення на роботі ОСОБА_1 , складений керівником ХДАВП ОСОБА_3 , в якому міститься реквізити відповідного документа (номер та дата його складення, зазначено посадову особу, якою складено документ, та його особистий підпис).

16.06.2023 генеральним директором ХДАВП Кривоконем О.Г. видано наказ №40 (т.2, а.с. 243), яким визначено: 1. Внести ОСОБА_1 до додатку № 3 (список працівників ХДАВП, трудові відносини з якими призупиняються з 01.04.2022р.) наказу № 86 від 30.03.2022 року. 2. Бухгалтерії (від. 114) нарахувати ОСОБА_1 , табельний номер НОМЕР_3 , середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2021р. по 31.03.2022р.

З метою усунення технічних помилок в наказах по ХДАПП № 39 від 16.06.223, № 40 від 16.06.2023, 11.10.2024р. В.о Генерального директора Харківського державного авіаційного виробничого підприємства ОСОБА_2 видано наказ №88 (т.4, а.с. 50).

Даний наказ містить два пункти, а саме: п. 1. У преамбулі наказу ХДАВП від 16.06.2023 року №39 номер справи "922/5397/13" замінити номером "922/5397/13 922/271/22". п.2. Пункт 2 наказу по ХДАВП №40 від 16.06.2023 року викласти в наступній редакції: "Бухгалтерії ХДАВП (від 114) нарахувати ОСОБА_1 , табельний номер НОМЕР_3 , середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2021р. по 15.06.2023р. (включно).

Слід зазначати, що трудове законодавство не містить імперативних норм, які забороняли б роботодавцю скасовувати раніше видані накази або вносити до них зміни.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 604/1157/19 (провадження № 61-1144св22).

Таким чином, наказ від 16.06.2023 № 39, з урахуванням внесення до нього подальших змін, відповідає резолютивній частині постанови Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №922/5397/13 (922/271/22), а також видано уповноваженою на вчинення відповідних дій посадовою особою.

З приводу посилання скаржника на обставини складення наказу від 16.06.2023 № 39 "минулим числом", як підстави для визнання його недійсним, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частинами 1, 2, 4 статті 13 ГПК України закріплено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частина 1 статті 14 ГПК України передбачає обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

За змістом частини 1 статті 73, частин 1, 3 статті 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень у господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі "Салов проти України" (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу ("Руїс-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі "Лазаренко та інші проти України" (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття "право на справедливий суд", що гарантоване Конвенцією.

На підтвердження обставин підроблення наказу ХДАВП від 16.06.2023 № 39 позивач посилається на наданий до матеріалів справи аудіозапис, створений за допомогою мобільного телефону 21.06.2023.

За змістом статті 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі.

Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Статтею 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" визначено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Так, згідно постанови Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №553/1268/15 ц, визнання аудіозапису речовим доказом є правомірним у разі відсутності переконливих аргументів і доказів, які ставили б під сумнів допустимість аудіозапису як доказу, та незаявлення учасниками справи клопотань про призначення у справі фонетичної експертизи для спростування відповідного доказу.

У Керівництві "Електронні докази в цивільному та адміністративному процесі", ухваленому Комітетом міністрів Ради Європи 30.01.2019, зазначено, що електронні (цифрові) докази можуть бути у формі тексту, відео, фотографій чи аудіозаписів. Дані можуть бути отримані за допомогою різних способів та з різних джерел, наприклад мобільних телефонів, веб-сторінок, бортових комп`ютерів або GPS-реєстраторів (у тому числі відомості, що перебувають поза контролем сторони). Електронні повідомлення (електронна пошта) є типовим прикладом електронних доказів, оскільки вони походять з електронного пристрою (комп`ютера або пристрою, схожого на комп`ютер) і містять відповідні метадані.

Важливим є дотримання принципу недискримінації при дослідженні електронних доказів, що означає, що суди не повинні відмовляти в прийнятті електронних доказів і не повинні заперечувати їх юридичну силу лише тому, що вони зібрані та / або подані в електронній формі. Суди не повинні заперечувати юридичну силу електронних доказів лише через відсутність вдосконаленого, кваліфікованого або подібного захищеного електронного підпису. Сторонам має бути дозволено подавати електронні докази в оригінальному електронному форматі без необхідності надання роздруківок (пункти 6, 7, 9 Керівництва).

У межах, прийнятних відповідно до національного законодавства та на розсуд суду електронні дані повинні прийматися як автентичний доказ, допоки інша сторона не наведе відповідні обґрунтовані доводи на спростування цього. Достовірність електронних доказів презюмується до тих пір, поки немає розумних сумнівів у протилежному (пункти 21, 22 Керівництва).

Судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 05.03.2025 було прослухано наданий позивачем аудіозапис з мобільного телефону щодо розмови останнього з службовими особами ХДАВП 21.06.2024 з приводу наявності оспорюваного наказу підприємства про поновлення його на роботі.

Водночас згідно з частиною першою статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На переконання суду апеляційної інстанції наданий позивачем аудіозапис із записами розмов осіб не може бути визнано беззаперечним доказом на підтвердження факту вчинення посадовими особами 1-го відповідача оформлення спірного наказу минулим числом.

Як зазначає позивач, особами, з якими велася надана суду співрозмова з приводу наявності зазначеного наказу, є директор департаменту з соціально-побутових питань Юрченко Е., в.о. керівника ХДАВП Крюков С., керівна особа відділу кадрів підприємства Тоноян Н. Відповідно, наданим до матеріалів справи аудіозаписом не охоплюється визнання факту відсутності станом на 16.06.2024 оспорюваного наказу з боку відповідальної за видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення працівника на роботі особи - керівника ХДАВП Кривоконя О.Г.

Інших доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач, як то вирок суду, в якому 1-го відповідача визнано винуватим у підробці виданого ним документа та/або висновку експертизи вказаного документа, яким підтверджується обставини, на які посилається позивач, до матеріалів справи надано не було. В свою чергу, суд не вбачає за можливо приймати на себе функції слідчих органів щодо самосійного встановлення відповідних обставин справи.

Інші аргументи скаржника з приводу відсутності наказу станом на 16.06.2023 гуртуються на припущеннях, які не мають доказової сили в господарському судочинстві.

За вказаних обставин суд, за насідками дослідження доказів у судовому засіданні 05.03.2025 та заслуховування думки присутніх учасників справи, на переконання суду апеляційної інстанції прийняття 16.06.2023 генеральним директором ХДАВП Кривоконем О.Г. оспорюваного наказу №39 на виконання рішення Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №922/5397/13, яким скасовано наказ від 01.12.2021 №468 "Про звільнення ОСОБА_1 ", та поновлено його на попередній роботі на посаді начальника відділу №145, є більш вірогідним та підтверджується матеріалами справи, позивачем належними доказами не спростовано.

З приводу дотримання 1-м відповідачем вимог стандарту підприємства СТП 00,156-2023 при оформленні спірного наказу суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідно до розділу 1 Стандарту останній встановлює єдиний на підприємстві та всіх його структурних підрозділах порядок оформлення та видання наказів і розпоряджень, крім тих, що відносяться до прийняття, звільнення та переведення на іншу роботу (тобто на оскаржуваний наказ зазначений позивачем Стандарт не розповсюджується.)

Судом першої інстанції також правомірно зазначено, що не дотримання вимог СТП 00.156-2003, на які посилається позивач у своєму позові, є внутрішнім документом ХДАВП та не тягне за собою скасування спірного наказу.

Зокрема, Стандарт ХДАВП виданий у 2003 році російською мовою, що є недопустимим, так як суперечить положенням Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" та ч.1 ст.10 ГПК України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові КЦС ВС від 18.09.2024 у справі №751/1620/23 (61-8723св24).

В даному випадку важливе значення також має гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист, яке передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (відповідачами).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20) вказала, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Надаючи оцінку зібраним доказам, суд апеляційної інстанції врахував, що відповідач вчинив дії на відновлення порушених прав позивача, а саме: скасував наказ від 01.12.2021 №468, поновив ОСОБА_1 на посаді начальника відділу № 145 ХДАВП та вирішив питання щодо нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2021 по 31.03.2022.

Відтак, трудові відносини між ОСОБА_1 та Харківським державним авіаційно - виробничим підприємством поновлені з моменту видання даного наказу.

Суд апеляційної інстанції не вбачає порушення прав позивача за наслідками видання відповідного наказу ХДАВП на виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Крім того, питання щодо своєчасного ознайомлення працівника з наказом про поновлення його на роботі перебуває в площині виконання відповідного судового рішення про таке поновлення та наслідків порушення з боку роботодавця встановлених законом строків (зокрема, ст. 136 КЗпП), що не впливає на можливість визнання недійсним такого наказу підприємства.

В свою чергу, наказ ХДАВП від 16.06.2023 №40, на який посилається ОСОБА_1 , в частині, в якій регламентується список працівників, з якими було призупинено трудові відносини у зв`язку з військовим станом, відповідно до положень Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", не є предметом даного судового розгляду. Відповідно, обставинам правомірності його видання в зазначеній частині судом не надається правова оцінка в даному судовому провадженні.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про визнання позовних вимог ОСОБА_1 до Харківського державного авіаційного виробничого підприємства безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

За приписами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За наслідками надання правової оцінки дотримання судом норм права при розгляді даної справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що інші доводи позивача, що викладені в апеляційній скарзі з приводу заявлених вимог та заперечень, з урахуванням предмету доказування у дані справі, не впливають на остаточний висновок суду за результатом апеляційного перегляду рішення суду.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують правомірність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, тому підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у цій справі немає.

Враховуючи вищевикладене, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2024 у справі №922/5397/13 (953/10502/23) слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2024 у справі №922/5397/13 (953/10502/23) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена 17.03.2025.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя Н.О. Мартюхіна