РІШЕННЯ

Іменем України

06 березня 2025 року м. Чернігівсправа № 927/1137/24

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Кузьменко Т.О. за участю секретаря судового засідання Заєць І.М., розглянувши у порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Прилуцької окружної прокуратури (код ЄДРПОУ ), вул. 1 Травня, 50-а, м. Прилуки, Чернігівська обл., 17500

в інтересах держави

до відповідача 1: Ічнянської міської ради (), площа Шевченка Т.Г., 1, м. Ічня, Прилуцький р-н, Чернігівська обл., 16700;

до відповідача 2: ОСОБА_1 , (код РНОКПП НОМЕР_1 ), АДРЕСА_1

про визнання недійсною додаткової угоди та повернення земельної ділянки

за участю представників сторін:

прокурор: Оліфір А.В.;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: Сагаль С.В.

Суть спору. Позиції учасників справи, їх заяви і клопотання та процесуальні дії суду щодо розгляду справи.

Прилуцька окружна прокуратура звернулась до Господарського суду Чернігівської області з позовом в інтересах держави до Ічнянської міської ради та ОСОБА_1 про:

- визнання недійсною додаткової угоди від 25.12.2023, укладеної між Ічнянською міською радою та ОСОБА_1 до договору оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом від 10.12.2012, укладеного між Ічнянською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 (кадастровий номер :02:000:0573);

- зобов`язання ОСОБА_1 повернути Ічнянській міській раді земельну ділянку водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом з кадастровим номером :02:000:0573, площею 11,4769 га;

- скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права оренди щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0573 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 17, номер відомостей про інше речове право - 3922159;

Також прокурор просить стягнути з Ічнянської міської ради на користь Чернігівської обласної прокуратури судовий збір в сумі 3633,60 грн, сплачений при поданні позову, та стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури судовий збір в сумі 3633,60 грн, сплачений при поданні позову.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 17.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду суддею Кузьменко Т.О., відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.01.2025, встановлено сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень.

Сторони належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи в суді, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідкою про отримання ухвали в електронному кабінеті позивачем та відповідачем 1, поштовим повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції відповідачу 2 № 860.

Отже, в розумінні статті 242 ГПК України сторони належним чином повідомлені про розгляд справи в суді та обізнані про встановлені судом строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень.

Відповідачем - 1 25.12.2024 через підсистему» Електронний суд» подано відзив на позовну заяву. Так, відповідно до відзиву Ічнянська міська рада заперечує щодо заявлених позовних вимог та просить суд відмовити в задоволенні позову.

Судом прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи вищевказаний відзив на позов.

31.12.2024 через підсистему «Електронний суд» Прилуцькою окружною прокуратурою подано відповідь на відзив відповідача 1. Судом прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відповідь на відзив.

08.01.2025 року від відповідача 2 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позов. Так, відповідно до відзиву, відповідач 2 зазначив, що відповідачі є добросовісними, не порушували будь-яких прав та законних інтересів позивача, інтересів третіх осіб чи держави, не вчиняли будь-яких неправомірних дій, відповідач 2 належним чином виконує взяті на себе зобов`язання і реалізовує свої права, сплачує обов`язкові платежі, збори, орендну плату, веде догляд і упорядковує спірну земельну ділянку.

Крім того, у відзиві на позов відповідач 2 заявив клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позов.

Суд, з урахуванням положень ст. 119 ГПК України, а також з метою забезпечення реалізації стороною своїх прав на судовий захист вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача 2 про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позов.

Отже, пропущений строк підлягає поновленню, відзив на позов прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи.

14.01.2025 через підсистему «Електронний суд» Прилуцькою окружною прокуратурою подано відповідь на відзив відповідача 2, відповідно до якого останній заперечив проти доводів відповідача 2 та зазначив, що у відзиві на позов відсутні обґрунтування, які б спростовували доводи прокурора.

Судом прийнято відповідь на відзив до розгляду та долучено до матеріалів справи.

З огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 статті 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, у підготовчому засіданні 16.01.2025, враховуючи думку сторін у справі, суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та про призначення судового засідання з розгляду справи по суті на 13.02.2025.

У судовому засіданні 13.02.2025 судом оголошена перерва до 06.03.2025 до 10:30 год.

За загальними принципами здійснення судочинства, що, зокрема, відображені у статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини 9 статті 165, частини 2 статті 178 ГПК України у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, зважаючи на забезпечену судом можливість реалізації сторонами своїх процесуальних прав та обов`язків сторони у господарському процесі, у тому числі права на судовий захист, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.

06.03.2025 на підставі статті 240 ГПК України судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

На території Прилуцького району Чернігівської області у користуванні Кліноцкого Анатолія Івановича, на території Ічнянської об`єднаної територіальної громади, на правах оренди перебуває земельна ділянка водного фонду «Требчин Яр» з кадастровим номером :02:000:0573, загальною площею 4769 га, з розташованим на ній водним об`єктом за межами с. Гмирянка, як водогосподарський комплекс разом із гідротехнічними спорудами.

Так, Ічнянською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Ічнянської РДА № 173 від 15.06.2012 із Кліноцким Анатолієм Івановичем 10.12.2012 укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом.

Відповідно до п. 1 Договору від 10.12.2012 у строкове платне користування орендарю передано земельну ділянку водного фонду «Требчин Яр» як цілісний водогосподарський комплекс з розташованим на ній водним об`єктом (частиною водного об`єкту), прибережною захисною смугою (смугою відведення для потреб експлуатації), гідротехнічними спорудами та зосередженими в ньому водними ресурсами для рибогосподарських потреб, яка знаходиться в басейні річки загальнодержавного значення на території колишньої Гмирянської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області. Кадастровий номер земельної ділянки - :02:000:0573.

Відповідно до п. 2 Договору від 10.12.2012 в оренду передається земельна ділянка з розташованим на ній водним об`єктом загальною площею 11,4769 га, у тому числі площа під водою - 8,7589 га, площа під гідротехнічними спорудами - 0,0465 га, площа земель прибережної захисної смуги - (смуги відведення для потреб експлуатації - 2,6715 га, з них за складом та видами угідь: 0,4566 га - болото, 1,8113 га - пасовище, 0,4036 га - сіножаті).

Відповідно до п. 3 Договору від 10.12.2012 на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна гідротехнічні споруди: непроїзна ґрунтова гребля з шахтним водоскидом довжина 120 м, ширина по гребеню 7,0 м; тип кріплення греблі: верховий відкіс - плити РП 1,5*3,0, низовий - посівом трав.

Пунктом 10 Договору від 10.12.2012 визначено, що договір укладено на 10 років.

Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Передача земельної ділянки з розташованим на ній водним об`єктом орендарю здійснюється у 10-денний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання передачі об`єкта оренди з гідротехнічними спорудами (п. 20 Договору від 10.12.2012).

Згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 07.11.2024 до 01.01.2013 державна реєстрація земельних ділянок та правовстановлюючих документів на них у складі Державного реєстру земель, здійснювалась територіальними органами Держземагенства України за місцем розташування земельної ділянки. За інформацією відділу № 4 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, враховуючи положення ст. ст. 125, 126 ЗК України, які діяли до 01.01.2013 та положень ст. ст. 7, 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який діє з 01.01.2013 в Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі - відсутні записи щодо реєстрації договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0573.

Між сторонами договору 10.12.2012 року підписано акт прийому- передачі земельної ділянки та акт визначення меж земельної ділянки водного фонду «Требчин Яр» в натурі (на місцевості). Таким чином, земельна ділянка водного фонду за кадастровим номером :02:000:0573 з 10.12.2012 фактично передана орендарю у користування.

Право оренди вищевказаної земельної ділянки водного фонду у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано 27.11.2013. Строк дії договору згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначений датою 18.12.2023 з правом пролонгації.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 730-р від 12.06.2020 визначено адміністративні центри та затверджено територіальні громади Чернігівської області, в т. ч. Ічнянську об`єднану територіальну громаду до складу якої увійшло с. Гмирянка.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляцїї у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-ІХ, що набули чинності 27.05.2021, розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, відповідно до якого земельні ділянки водного фонду, окрім тих, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук, вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність, згідно з вимогами цього пункту, не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

На підставі вищевказаного Закону, а також рішення Ічнянської міської ради від 23.12.2022, Ічнянська міська рада Прилуцького району, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, 03.02.2023 зареєструвала право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0573.

В подальшому, Орендарем 15.09.2023 до Ічнянської міської ради подано заяву про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом з кадастровим номером :02:000:0573, площею 11,4769 га, з терміном дії до 15 років та орендною ставкою в розмірі 12%.

Ічнянською міською радою 03.10.2023 Кліноцкому А.І. надано відповідь 03.10.2023 за вихідним номером 02-05/4241 про те, що питання про продовження терміну дії договору оренди та укладення відповідної додаткової угоди на земельну ділянку за кадастровим номером :02:000:0573 буде включено до порядку денного засідання наступної сесії Ічнянської міської ради 8 скликання.

Рішенням Ічнянської міської ради від 22.12.2023 за № 888-VIII вирішено внести зміни до договору оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом від 10.12.2012, укладеного між Ічнянською РДА та Кліноцким А.І., а саме: продовжити строк дії договору на 15 років; змінити орендну плату за договором оренди, встановивши її на рівні 12% від НГО на рік; укласти додаткову угоду про викладення договору оренди у новій редакції відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 572 від 02.06.2021 «Про затвердження типового договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом» (пункт 2 рішення сесії).

На підставі рішення Ічнянської міської ради від 22.12.2023 Ічнянською міською радою та Кліноцким А.І. 25.12.2023 підписано додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом від 10.12.2012, укладеного між Ічнянською РДА та Кліноцким А.І. (кадастровий номер :02:000:0573), якою договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, викладено у новій редакції.

Згідно з п. 2 Договору у новій редакції в оренду передається земельна ділянка загальною площею 11,4769 га, в тому числі під водою 8,7589 га, площа під гідротехнічним спорудами 0,0465га, площа прибережної захисної смуги (смуги відведення для потреб експлуатації - 2,6715 га, з них за складом та видами угідь: 0,4566 га - болото, 1,8113 га - пасовище, 0,4036 га - сіножаті) з кадастровим номером :02:000:0573, цільове призначення земельної ділянки для рибогосподарських потреб, яка розташована на території Ічнянської міської ради Прилуцького району Чернігівської області.

Строк дії договору - 25 років (п. 7 Договору у новій редакції).

Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі за земельну ділянку та розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнту індексації, визначених законодавством у сумі 26 144,83 грн.

Відповідно до п. 32 Договору у новій редакції орендар зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у строки, встановлені цим договором, але не раніше дати державної реєстрації відповідного права оренди.

Право оренди земельної ділянки за кадастровим номером :02:000:0573 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.05.2024.

Прокурор зазначає про те, що укладення додаткової угоди від 25.12.2023 до договору від 10.12.2012 щодо оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом та викладення його в новій редакції, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки укладений поза межами строку дії основного договору та без проведення земельних торгів виходячи з того що, незважаючи на відсутність державної реєстрації договору оренди, земельна ділянка з 10.12.2012 фактично передана орендарю у користування. Отже, договір оренди земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером :02:000:0573, згідно вимог ст. 640 ЦК України, ст. ст. 125, 126 ЗК України, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (чинні на час укладення договору оренди) не набув чинності.

Натомість у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2013 було здійснено реєстрацію права оренди вищевказаної земельної ділянки водного фонду.

Так, прокурор в позові зазначає про те, що орендар - Кліноцкий А.І. згідно договору оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом від 10.12.2012, право оренди за яким зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2013, не набув права оренди на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :02:000:0573, оскільки державна реєстрація договору оренди, згідно вимог земельного законодавства до 01.01.2013 не проведена, а вважати початком його дії 27.11.2013 (час реєстрації права оренди) - не відповідає вимогам законодавства.

Не відповідає вимогам законодавства і строк закінчення дії договору оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом від 10.12.2012, оскільки навіть у разі державної реєстрації договору та передачі земельної ділянки орендарю, шляхом підписання акту прийому - передачі майна від 10.12.2012 (п. 20 основного Договору) дія останнього закінчувалась би - 10.12.2022, оскільки його укладено строком на 10 років.

Таким чином, всі дії сторін щодо укладення додаткових угод та саме укладення додаткової угоди від 25.12.2023 здійснено після закінчення СТРОКУ дії основного договору та відповідно до ст. 134 ЗК України подальша передача спірної земельної ділянки повинна була здійснюватись на конкурентних засадах (на земельних торгах).

Підстави представництва прокурором інтересів держави.

Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та Господарським процесуальним кодексом України.

Прокурор у справі № 927/1137/24, що розглядається, звернувся до суду з позовом в інтересах держави самостійно.

На підтвердження підстав самостійного представництва інтересів держави прокурор у позовній заяві зазначив таке.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 60 цього Закону закріплено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Розпорядження землями комунальної власності, надання земельних ділянок із земель комунальної власності у користування належить до повноважень сільських, селищних, міських рад (стаття 12 ЗК України).

Таким чином, реалізація правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, у тому числі спірною земельною ділянкою, належить органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Ічнянська міська рада.

Водночас, у цій справі саме рішеннями і діями Ічнянської міської ради, як розпорядника земель комунальної форми власності, порушено права та інтереси територіальної громади, у зв`язку з чим цей орган місцевого самоврядування має процесуальний статус відповідача.

Тобто, у спірних правовідносинах відбулося поєднання в одній особі органу, який порушив права територіальної громади, й органу, який за законом уповноважений захищати такі права, а тому Ічнянська міська рада є відповідачем у цій справі, а прокурор пред`являє позов самостійно.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).

Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК.

Натомість якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).

Таким чином, процесуальний статус сторін у справі залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК.

У справі № 927/1137/24, що розглядається, прокурор, звертаючись до суду із зазначеним позовом, на підтвердження підстав самостійного представництва інтересів держави зазначив, що у даній позовній заяві поставлено вимоги про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди водного об`єкту, яка укладена на підставі рішення Ічнянської міської ради від 22.12.2023, прийнятого на підставі звернення орендаря Кліноцкого А.І., який є фактичним володільцем спірної земельної ділянки водного фонду, з огляду на що, подання позову в інтересах держави в особі Ічнянської міської ради є неможливим.

Цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах.

У постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Узагальнюючи наведені у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Надавши оцінку наявним у справі доказам та перевіривши обґрунтованість наведених прокурором доводів щодо порушення інтересів держави, необхідності їх захисту та обґрунтованості підстав для звернення з відповідним позовом для захисту інтересів держави, суд дійшов висновку про те, що прокурор підтвердив наявність у нього законних підстав для представництва інтересів держави, визначених ст. 23 Закону України Про прокуратуру.

Нормативно-правове обґрунтування, оцінка доказів та висновки суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини.

Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення.

У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання.

У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.

На час підписання договору оренди, - 10.12.2012 року, стаття 124 Земельного кодексу України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції на день укладення договору) право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону, або договором оренди землі та договором відчуження права оренди землі, зареєстрованими відповідно до закону.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про оренду землі» (далі Закон № 161-XIV) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

У статті 13 Закону № 161-XIV надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону № 161-XIV).

Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України, за приписами яких договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.

Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час укладання договору.

Верховний Суд України вказував, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16).

У Цивільному кодексі України передбачено як визначення строку, так і початок перебігу строку та його закінчення.

Статтею 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Переважна більшість правовідносин, які урегульовані нормами цивільного законодавства, є відносинами, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків.

Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків.

Це загальне правило закріплено у статті 631 ЦК України, зокрема, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Разом з тим у частині третій вказаної статті обумовлено, що сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства.

У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18).

З викладеного можна зробити висновок, що сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства.

Разом з тим, якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом № 161-XIV, який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Такі висновки щодо набрання чинності договором оренди земельної ділянки зроблено у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), у мотивувальній частині якої міститься роз`яснення аналогічного розуміння правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13).

Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним.

Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.

Суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України у редакції, яка була чинною як на час підписання договору оренди земельної ділянки, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що договір оренди землі між Ічнянською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 підписано 10.12.2012.

При цьому сторони узгодили у пункті 8 договору строк його дії - 10 років, у пункті 20 сторони передбачили, що передача земельної ділянки з розташованим на ній водним об`єктом орендарю здійснюється у 10-ти денний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі об`єкта оренди з гідротехнічними спорудами.

Пунктом 40 Договору сторони передбачили, зокрема, що договір набирає чинності після підписання його сторонами і його державної реєстрації.

Отже, строк дії договору пов`язаний з моментом державної реєстрації договору.

Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить.

З 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, а тому після 01 січня 2013 року відповідач не міг зареєструвати спірний правочин.

З матеріалів справи вбачається, що 27.11.2013 проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки (номер запису 3922159).

Разом з тим, проведення 27.11.2013 державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки на підставі вказаного договору оренди землі не може підмінити державну реєстрацію самого договору (державна реєстрація речового права не є державною реєстрацією договору оренди землі), а тому не може впливати на момент набрання чинності договором оренди землі, укладеним до 01 січня 2013 року.

Отже, оскільки Кліноцкий А.І. не здійснив державну реєстрацію договору оренди землі, договір оренди від 10.12.2012 чинності не набрав, і відповідно Кліноцкий А.І. не набув прав орендаря за спірним договором оренди землі.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 16 та ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

За приписами ст. 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 ЗК України).

В силу ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Як встановлено матеріалами справи, договір оренди від 10.12.2012 не набрав чинності, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не набув права оренди за даним договором.

Відтак, прийняття радою рішення № 888-VIII від 22.12.2023 «Про укладення додаткових угод до договорів оренди землі в комплексі з розташованими на них водними об`єктами», відповідно до пункту 2 якого міська рада вирішила: «внести зміни до договору оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом від 10.12.2012, укладеного між Ічнянською районною державною адміністрацією та гр. ОСОБА_1 , а саме: продовжити строк дії договору на 15 років; змінити орендну плату за договором оренди, встановивши її на рівні 12 (дванадцять) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік; укласти додаткову угоду про викладення договору оренди у новій редакції відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.06.2021 № 572 «Про затвердження типового договору оренди землі з розташованим на ній водним об`єктом». Право оренди земельної ділянки (кадастровий номер :02:000:0573) з розташованим на ній водним об`єктом зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2013 на земельну ділянку загальною площею 11,4769 га для рибогосподарських потреб, яка знаходиться на території Ічнянської міської ради Прилуцького району Чернігівської області», - відбулось з порушенням земельного законодавства.

Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване.

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За умовами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено судом, спірна земельна ділянка передана в оренду відповідачу-2 з порушенням норм земельного законодавства.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Пунктами "б", "ґ" ст. 5 ЗК України унормовано, що земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.

Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку що, оскільки спірна додаткова угода була укладена з порушенням земельного і цивільного законодавства, остання підлягає визнанню недійсною.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті).

Статтею 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18), від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

З огляду на те, що судом встановлена недійсність додаткової угоди від 25.12.2023, земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0573 підлягає поверненню Ічнянській міській раді.

Щодо вимоги прокурора про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають, зокрема, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, в тому числі, право оренди (суборенди) земельної ділянки.

За змістом частини 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, за змістом пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020), на відміну від частини 2 статті 26 цього Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, зважаючи що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності, суд вважає, що задоволення позову про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права оренди щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0573 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 17, номер відомостей про інше речове право 3922159 призведе до відновлення становища, яке існувало до порушення засад законності набуття та реалізації права на землю.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах Трофимчук проти України, Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зміст принципу змагальності господарського судочинства наведений у статтях 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до норм яких судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 ГПК України розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Сумніву у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів у суду не виникло.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

Статтею 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги задоволені судом повністю, судовий збір в сумі по 3633,60 грн покладається на відповідачів пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною додаткову угоду від 25.12.2023, укладену між Ічнянською міською радою () та ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) до договору оренди земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом від 10.12.2012, укладеного між Ічнянською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 (кадастровий номер :02:000:0573).

3. Зобов`язати Кліноцкого Анатолія Івановича (код РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути Ічнянській міській раді земельну () ділянку водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом з кадастровим номером :02:000:0573, площею 11,4769 га.

4. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права оренди щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0573 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 17, номер відомостей про інше речове право - 3922159;

5. Стягнути з Ічнянської міської ради (, площа Шевченка Т.Г., 1, м. Ічня, Прилуцький р-н, Чернігівська обл., 16700) на користь Чернігівської обласної прокуратури, (, вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000) судовий збір в сумі 3633,60 грн.

6. Стягнути з Кліноцкого Анатолія Івановича, (код РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури, (, вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000) судовий збір в сумі 3633,60 грн.

7. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України подається безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 17.03.2025.

Суддя Т.О.Кузьменко