ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" березня 2025 р. Cправа № 902/678/23(902/955/24)

Господарський суд Вінницької області у складі: головуючий суддя Тісецький С.С., секретар судового засідання Полотнянко Б.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду матеріали у справі

за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )

до: арбітражного керуючого Солов`я Юрія Анатолійовича (РНОКПП НОМЕР_2 )

про стягнення 20 130,00 грн

в межах справи № 902/678/23

за заявою: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )

про неплатоспроможність

За участі представника:

позивача: Цимбал А.А.

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/678/23 за заявою ОСОБА_1 про неплатоспроможність.

Ухвалою від 21.08.2023 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .. Введено процедуру реструктуризації боргів боржника.

Водночас, в межах цієї справи про неплатоспроможність розглядається справа №902/678/23(902/955/24) за позовом ОСОБА_1 до арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. про стягнення 20 130,00 грн.

Так, ухвалою від 11.09.2024 року відкрито провадження у справі №902/678/23(902/955/24) за позовом ОСОБА_1 до арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. про стягнення 20 130,00 грн, в межах справи № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 . Ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання у справі призначено на 23.10.2024 року о 14:30 год..

Разом з тим, судове засідання 23.10.2024 року у цій справі не відбулося, в зв`язку з перебуванням судді Тісецького С.С. на лікарняному.

25.10.2024 року суддя Тісецький С.С. приступив до роботи.

Ухвалою від 25.10.2024 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки) призначено справу №902/678/23(902/955/24), в межах справи № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 до розгляду в судовому засіданні на 23.01.2025 року.

Ухвалою від 23.01.2025 року розгляд справи призначено на 11.03.2025 року.

В судове засідання на визначену дату з`явилась представник позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився.

Згідно із ч.1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представників сторін.

Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що відповідача належним чином було повідомлено про дане судове засідання. Неявка сторін є підставою до розгляду справи за їх відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України.

Натомість, 11.03.2025 року до суду від відповідача надійшло клопотання б/н від 11.03.2025 року (сформовано в системі "Електронний суд" 11.03.2025 року), до якого додано відзив на позовну заяву б/н від 11.03.2025 року.

В судовому засіданні представник позивача зазначила про необхідність залишення відзиву без розгляду, з огляду на пропуск відповідачем визначеного ГПК України строку на подання відзиву на позовну заяву.

Згідно ч. 8 ст. 165 ГПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ч.1, 2 ст.114 ГПК України).

Правовий аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє дійти висновку про те, що учаснику справи гарантується право подати до суду відзив на позов протягом строку, встановленого судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Так, ухвалою від 23.01.2025 року відповідачу встановлено строк для подання відзиву - до 06.03.2025 року.

Згідно сформованої в КП "ДСС" довідки про доставку електронного листа вказана ухвала була доставлена до електронного кабінету відповідача 27.01.2025 року - 20:16 год. та в силу положень ч. 6 ст. 242 ГПК України, вважається врученою 28.01.2025 року.

Водночас, відзив відповідачем подано до суду 11.03.2025 року (клопотання про долучення відзиву сформовано в системі "Електронний суд" 11.03.2025 року).

Отже, відповідач подав відзив на позов із пропуском встановленого строку.

Відповідно до ст. 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, суд зауважує, що відповідачем не було подано до суду відповідної заяви про поновлення процесуального строку.

Відтак, зважаючи на подання відповідачем відзиву до суду поза межами встановленого строку, суд дійшов висновку про залишення без розгляду відзиву відповідача на позовну заяву б/н від 11.03.2025 року.

Судом було продовжено розгляд справи.

В ході розгляду справи, представник позивача надала пояснення по суті заявлених позовних вимог, підтримала їх та просила задоволити в повному обсязі.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи дійшов наступного висновку з огляду на таке.

Так, позовні вимоги мотивовано наступним.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.08.2023 року відкрито провадження у справі № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 (далі - Позивач). Введено процедуру реструктуризації боргів боржника. Призначено керуючим реструктуризацією у справі арбітражного керуючого Солов`я Ю.А.

Позивачем при зверненні до суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність було перераховано на депозитний рахунок Господарського суду Вінницької області в якості авансування винагороди арбітражному керуючому кошти в загальному розмірі 40 260,00 грн, що підтверджується долученими до заяви квитанціями, а саме: № Р24А223504404D78985 від 02.09.2022 року на суму 7 100,00 грн; № 0.0..1 від 09.08.2022 року на суму 3 900,00 грн; № 0.0..1 від 07.11.2022 року на суму 20 000,00 грн; №0.0..1 від 31.10.2022 року на суму 9 000,00 грн; № 0.0..1 від 29.12.2022 року на суму 260,00 грн.

Важливо зазначити, що при авансуванні грошової винагороди арбітражного керуючого на депозитний рахунок суду Позивач розраховувала на належне виконання керуючого реструктуризацією своїх повноважень. Відповідно, те, що Відповідач не виконував повноваження, отримавши грошову винагороду в повному розмірі, порушує права Позивача, яка виконала зобов`язання зі сплати винагороди арбітражного керуючого у строки та в порядку, встановленому ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою від 03.11.2023 року у справі № 902/678/23 Господарський суд Вінницької області ухвалив задоволити клопотання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. б/н від 31.10.2023 року (вх. № 01-36/1168/23) про виплату основної грошової винагороди арбітражному керуючому за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23, повністю та ухвалив сплатити арбітражному керуючому Солов`ю Юрію Анатолійовичу 31 601,94 грн - основної грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 21.08.2023 року по 31.10.2023 року, з депозитного рахунку Господарського суду Вінницької області, за рахунок коштів, внесених ОСОБА_1 на депозитний рахунок Господарського суду Вінницької області.

Ухвалою від 29.01.2024 року у справі № 902/678/23 Господарський суд Вінницької області ухвалив задоволити клопотання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. б/н від 25.01.2024 року (вх. № 01-36/69/23) про виплату основної грошової винагороди арбітражному керуючому за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23, повністю та сплатити арбітражному керуючому Солов`ю Юрію Анатолійовичу 8 658,06 грн - основної грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 01.11.2023 року по 21.11.2023 року, з депозитного рахунку Господарського суду Вінницької області, за рахунок коштів, внесених ОСОБА_1 на депозитний рахунок Господарського суду Вінницької області.

Ухвалою від 29.05.2024 року у справі № 902/678/23 Господарський суд Вінницької області ухвалив задоволити клопотання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. б/н від 15.05.2024 року про припинення повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23 відповідно до ч. 4 ст. 28 КУзПБ та відсторонити арбітражного керуючого Солов`я Юрія Анатолійовича від виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Як вбачається з ухвали Господарського суду Вінницької області від 05.08.2024 року у справі № 902/678/23, 06.06.2024 року до суду від представника Позивача надійшло клопотання б/н від 06.06.2024 року (вх. № 01-36/608/24) про зобов`язання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. повернути 1/2 частину виплаченої грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду для авансування грошової винагороди майбутньому арбітражному керуючому.

Як зазначено в ухвалі Господарського суду Вінницької області від 05.08.2024 року у справі № 902/678/23, ухвалою суду від 06.03.2024 року було зобов`язано арбітражного керуючого провести збори кредиторів та до 10.04.2024 року надати суду протокольне рішення відносно подальшої процедури у справі № 902/678/23. Арбітражним керуючим не було виконано вимог суду.

Представником Позивача 15.04.2024 було надіслано на електронну пошту арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. пропозиції щодо погодження плану реструктуризації боргів. Відповіді щодо погодження плану від арбітражного не надходило, тому 17.04.2024 та 17.05.2024 було надіслано повторно пропозиції. Станом на 05.06.2024 року відповіді щодо пропозицій погодження плану реструктуризації боргів не надходило.

Ухвалою суду від 16.04.2024 було зобов`язано арбітражного керуючого організувати проведення зборів кредиторів у відповідності з п. 1 ч. 4 ст.122 КУзПБ та до 24.05.2024 року надати суду протокольне рішення відносно подальшої процедури у справі № 902/678/23. Арбітражним керуючим не було виконано вимог суду.

Слід зазначити, що Соловей Ю.А. надав добровільну згоду на участь у даній справі та отримав за це грошову винагороду. Відповідно до Ухвали суду від 03.11.2023 р. сплачено арбітражному керуючому Солов`ю Ю.А. 31 601,94 грн - основної грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 21.08.2023 року по 31.10.2023 року. Відповідно до ухвали суду від 29.01.2024 р. перераховано арбітражному керуючому Солов`ю Ю.А. 8 658,06 грн - основної грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 01.11.2023 року по 21.11.2023 року.

Водночас необхідно зазначити, що ні Кодексом України з процедур банкрутства, ні Господарським процесуальним кодексом України не передбачено підстав та не визначено механізму повернення на депозитний рахунок суду вже сплаченої основної грошової винагороди арбітражному керуючому, в тому числі за клопотанням учасника справи.

Таким чином, в ухвалі від 05.08.2024 року у справі № 902/678/23 викладений висновок Господарського суду Вінницької області про відсутність правових підстав для задоволення зазначеного клопотання. З огляду на це, суд вирішив відмовити в задоволенні клопотання представника Позивача про зобов`язання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. повернути 1/2 частину виплаченої грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23 про неплатоспроможність Позивача на депозитний рахунок суду для авансування грошової винагороди майбутньому арбітражному керуючому.

З вищевикладеного вбачається, що Відповідач отримав грошову винагороду арбітражного керуючого в розмірі 40 260,00 грн, авансовану Позивачем на депозитний рахунок господарського суду, однак не виконував належним чином повноваження керуючого реструктуризацією та був відсторонений від виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі про неплатоспроможність Позивача.

Таким чином, згідно ч. 1 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду, а Відповідач в повному розмірі отримав кошти, авансовані Позивачем на депозитний рахунок господарського суду, незважаючи на те, що Відповідач після закінчення авансових коштів фактично не здійснював повноваження керуючого реструктуризацією належним чином.

Відповідно, Позивач опинилася у вкрай невигідному становищі, так як наступна кандидатура арбітражного керуючого позбавляється можливості отримати грошову винагороду, що впливає на розгляд справи про неплатоспроможність та здійснення керуючим реструктуризацією своїх повноважень, адже арбітражний керуючий має право на отримання грошової винагороди за здійснення ним повноважень, що відповідає гарантіям на оплату праці відповідно до частин 2, 6 статті 43 Конституції України.

Посилаючись на положення ст. 14 ЦК України та ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства, Позивач зазначає, що законом не передбачено повторне авансування винагороди керуючого реструктуризацією боржником у справі про неплатоспроможність (в даному випадку - фізичною особою, Позивачем). Крім того, не закріплений й обов`язок заявника у справі про неплатоспроможність сплачувати основну винагороду керуючого реструктуризацією після закінчення авансованих коштів.

Водночас необхідно зауважити, що зі змісту ч. 1 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства випливає, що підставою отримання арбітражним керуючим винагороди є саме виконання ним повноважень. Відповідач фактично не здійснював повноваження керуючого реструктуризацією починаючи щонайменше з 06.03.2024 року, коли судом було зобов`язано його провести збори кредиторів та надати суду протокольне рішення відносно подальшої процедури у справі № 902/678/23, а Відповідач у встановлений строк не виконав вимогу суду.

Таким чином, очевидно, що Відповідач своїми діями порушує законні права Позивача та імперативні норми чинного законодавства України.

На переконання Позивача, в останнього є всі юридичні та фактичні підстави для повернення 1/2 частини отриманої відповідачем винагороди арбітражного керуючого у розмірі 40 260,00 грн.

З аналізу ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства вбачається, що правовою підставою набуття арбітражним керуючим авансованих боржником на депозитний рахунок господарського суду коштів є виконання ним повноважень.

Так як Відповідач добровільно подав до суду клопотання про припинення повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23 та був відсторонений від виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі про неплатоспроможність Позивача, Позивач вважає, що підстава набуття Відповідачем коштів, авансованих Позивачем на депозитний рахунок суду до подання заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, відпала.

Водночас, до моменту відсторонення Відповідача від виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі про неплатоспроможність Позивача він виконав частину вимог суду. Зокрема, відповідно до Ухвали суду від 21.08.2023 року, суд зобов`язав арбітражного керуючого Солов`я Ю.А.: 1. надати до суду відомості про результати розгляду вимог кредиторів до 21.09.2023 року; 2. виявити, скласти опис майна (провести інвентаризацію) та визначити його вартість; 3. подати до суду план реструктуризації боргів до 25.10.2023 року; 4. не пізніше ніж за 10 днів до дня попереднього засідання направити суду, кредиторам та боржнику звіт про результати перевірки декларації боржника. З підсистеми "Електронний суд" 21.10.2023 року від арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. надійшло клопотання про надання додаткового часу.

Арбітражним керуючим було виконано частину вимог Ухвали суду, а саме було надано відомості про результати розгляду вимог кредиторів; було складено опис майна та звіт про результати перевірки декларації боржника. Інші вимоги суду Відповідачем не були виконані, а саме: проведення інвентаризації майна; подання до суду плану реструктуризації боргів.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту (постанова Верховного Суду від 24.092014 року у справі №6-122цс14).

Отримання основної винагороди арбітражним керуючим за своєю правовою природою не може вважатися оплатою праці, про що зазначав і Верховний Суд в постанові від 13.03.2018 року у справі № Б8/180-10. У зв`язку з цим, не можуть бути застосовані положення п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК, якою закріплено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Враховуючи вищевикладене, Позивач має підстави на повернення 1/2 частини отриманої Відповідачем основної винагороди арбітражного керуючого, а саме 20 130,00 грн., що становить половину від авансованих позивачем на депозитний рахунок Господарського суду Вінницької області коштів у розмірі 40 260,00 грн.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст. 1212 ЦК України, Позивач просить суд стягнути з Відповідача 20 130,00 грн.

На підтвердження заявлених позовних вимог Позивачем до позовної заяви додано згадані вище ухвали суду у справі № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 та квитанції про здійснення авансування на депозитний рахунок суду.

З врахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов таких висновків.

Частина 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" зазначено, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2021 року у справі № 910/17743/18, суд зауважив, що розглядаючи позов в межах справи про банкрутство, суд в провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника не повинен обмежуватися дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження (матеріали позовного провадження), але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, в тому рахунку і тих, що містяться в матеріалах справи про банкрутство боржника (аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2019 у справі № 911/2548/18).

Так, вимоги щодо форми, змісту та перелік документів, які необхідно додати до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність встановлені статтею 116 КУзПБ.

Згідно п. 12 ч. 3 ст. 116 КУзПБ, до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додаються докази авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень.

Згідно п. 2.1. Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи призначення арбітражного керуючого для виконання повноважень розпорядника майна або керуючого реструктуризацією у разі відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) здійснюється з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом.

Заява ініціюючого кредитора або боржника - фізичної особи про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), крім відомостей, передбачених частиною першою статті 34, частиною другою статті 116 цього Кодексу, повинна містити пропозицію щодо кандидатури арбітражного керуючого для виконання повноважень розпорядника майна або керуючого реструктуризацією.

Ініціюючий кредитор або боржник - фізична особа додає до заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) заяву арбітражного керуючого, зазначеного в абзаці другому цього пункту, про участь у справі, яка повинна відповідати вимогам, встановленим частиною третьою статті 28 цього Кодексу.

Господарський суд, відкриваючи провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), призначає арбітражного керуючого, зазначеного в абзаці другому цього пункту, розпорядником майна або керуючим реструктуризацією.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 12 КУзПБ, арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право отримувати винагороду в розмірі та порядку, передбачених цим Кодексом.

Статтею 30 КУзПБ урегульовано питання винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого.

Так, 18.05.2023 року до Господарського суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Згідно п. 2.1. Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ, ОСОБА_1 було внесено пропозицію щодо кандидатури арбітражного керуючого для виконання повноважень керуючого реструктуризацією та до заяви додано заяву арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. на участь у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 21.08.2023 року відкрито провадження у справі № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .. Введено процедуру реструктуризації боргів боржника. Призначено керуючим реструктуризацією у справі арбітражного керуючого Солов`я Ю.А.

Згідно матеріалів справи, Боржником при зверненні до суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, було перераховано на депозитний рахунок Господарського суду Вінницької області в якості авансування винагороди арбітражному керуючому в загальному розмірі 40 260,00 грн, що підтверджується квитанціями: №P24A223504404D78985 від 02.09.2022 року на 7 100,00 грн; № 0.0..1 від 09.08.2022 року на 3900,00 грн; № 0.0..1 від 07.11.2022 року на 20 000,00 грн; №0.0..1 від 31.10.2022 року на 9 000,00 грн; № 0.0..1 від 29.12.2022 року на 260,00 грн.

Ухвалою від 03.11.2023 року було задоволено клопотання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. б/н від 31.10.2023 року про виплату основної грошової винагороди арбітражному керуючому за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23. Ухвалено сплатити арбітражному керуючому Солов`ю Ю.А. 31 601,94 грн - основної грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 21.08.2023 року по 31.10.2023 року, з депозитного рахунку Господарського суду Вінницької області, за рахунок коштів, внесених ОСОБА_1 на депозитний рахунок Господарського суду Вінницької області згідно квитанцій: № P24A223504404D78985 від 02.09.2022 року на 7 100,00 грн; №0.0..1 від 09.08.2022 року на 3 900,00 грн; № 0.0..1 від 07.11.2022 року на 20 000,00 грн; № 0.0..1 від 31.10.2022 року на 9 000,00 грн; №0.0..1 від 29.12.2022 року на 260,00 грн.

Ухвалою від 29.01.2024 року задоволено клопотання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. б/н від 25.01.2024 року (вх. № 01-36/69/23) про виплату основної грошової винагороди арбітражному керуючому за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23, повністю. Ухвалено сплатити арбітражному керуючому Солов`ю Ю.А. 8 658,06 грн - основної грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 01.11.2023 року по 21.11.2023 року, з депозитного рахунку Господарського суду Вінницької області, за рахунок коштів, внесених ОСОБА_1 на депозитний рахунок Господарського суду Вінницької області згідно квитанцій: № P24A223504404D78985 від 02.09.2022 року на 7 100,00 грн; №0.0..1 від 09.08.2022 року на 3 900,00 грн; № 0.0..1 від 07.11.2022 року на 20 000,00 грн; № 0.0..1 від 31.10.2022 року на 9 000,00 грн; №0.0..1 від 29.12.2022 року на 260,00 грн.

В подальшому, арбітражним керуючим Солов`єм Ю.А. подано заяву про припинення повноважень відповідно до ч. 4 ст. 28 КУзПБ, яка ухвалою суду від 29.05.2024 року була задоволена судом.

При цьому, згадані вище ухвали суду від 03.11.2023 року, від 29.01.2024 року та від 29.05.2024 року у встановленому законом порядку ніким не оскаржені, не скасовані та є чинними на даний час.

Крім того, 06.06.2024 року до суду від представника боржника надійшло клопотання б/н від 06.06.2024 року (вх. № 01-36/608/24) про зобов`язання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. повернути 1/2 частину виплаченої грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду для авансування грошової винагороди майбутньому арбітражному керуючому.

Ухвалою від 05.08.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Боржника б/н від 06.06.2024 року (вх. № 01-36/608/24) про зобов`язання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. повернути 1/2 частину виплаченої грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду для авансування грошової винагороди майбутньому арбітражному керуючому.

Ухвала суду від 05.08.2024 року у встановленому законом порядку ніким не оскаржена, не скасована та є чинною на даний час.

Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, судом було зазначено, що за час здійснення повноважень керуючого реструктуризацією у даній справі арбітражним керуючим Солов`єм Ю.А., учасники справи, в тому рахунку і боржник, не звертались до суду з відповідними скаргами щодо дій (бездіяльності) арбітражного керуючого Солов"я Ю.А.; питання про відсторонення арбітражного керуючого від виконання повноважень боржником перед судом також не порушувалось.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що ні Кодексом України з процедур банкрутства, ні Господарським процесуальним кодексом України не передбачено підстав та не визначено механізму повернення на депозитний рахунок суду вже сплаченої основної грошової винагороди арбітражному керуючому, в тому числі за клопотанням учасника справи.

Крім того, боржником у клопотанні не наведеного жодних правових підстав, які б врегульовували питання повернення на депозитний рахунок суду сплаченої арбітражному керуючому основної грошової винагороди, авансованої боржником на такий депозитний рахунок суду при звернення з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність; також у клопотанні не наведено жодних обставин та правових норм, виходячи з яких боржником було здійснено розрахунок та визначено розмір грошової винагороди арбітражного керуючого, який, на думку боржника, слід повернути на депозитний рахунок суду (саме в розмірі 1/2 частини виплаченої грошової винагороди).

Водночас, посилаючись в судовому засіданні на проведення Міністерством юстиції України перевірки щодо діяльності арбітражного керуючого Солов`я Ю.А., представником боржника не додано до матеріалів справи належних письмових доказів щодо цього питання.

Відтак, зважаючи на наведені приписи законодавства та встановлені обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначеного клопотання, з огляду на що відмовив у задоволенні клопотання представника боржника б/н від 06.06.2024 року (вх. № 01-36/608/24) про зобов`язання арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. повернути 1/2 частину виплаченої грошової винагороди за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду для авансування грошової винагороди майбутньому арбітражному керуючому.

Водночас, Позивач звертається з даним позовом про стягнення з відповідача коштів в розмірі 20 130,00 грн., як таких, що набуті безпідставно (ст. 1212 ЦК України), з посиланням на те, що Відповідачем не виконувались належним чином повноваження керуючого реструктуризацією та з посиланням на те, що на переконання Позивача, оскільки Відповідач добровільно подав до суду клопотання про припинення повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23 та був відсторонений від виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі про неплатоспроможність Позивача, то підстава набуття Відповідачем коштів, авансованих Позивачем на депозитний рахунок суду до подання заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, відпала.

При цьому, розрахунок розміру пред`явлених до стягнення коштів Позивачем наведено у таблиці, де висвітлено вимоги суду та стан виконання таких вимог Відповідачем та зазначено, що з наведеної таблиці вбачається, що з вимог суду, які зазначені у відповідних протокольних ухвалах Господарського суду Вінницької області по справі № 902/678/23 (надання до суду відомості про результати розгляду вимог кредиторів, виявлення, складання опису майна (провести інвентаризацію) та визначення його вартості, подання до суду плану реструктуризації боргів, направлення суду, кредиторам та боржнику звіту про результати перевірки декларації боржника, організування проведення зборів кредиторів у відповідності з п. 1 ч. 4 ст.122 КУзПБ, складання реєстру кредиторів і внесення відомостей відповідно Ухвали суду від 06.03.2024 року) виконано тільки частина - надані повідомлення про визнання всіх грошових вимог кредиторів, наданий до суду (Боржнику не надходив) звіт про результати перевірки декларацій, який містить недостовірну інформацію і не поданий виправлений звіт, реєстр кредиторів із затвердженими грошовими вимогами Ухвалою суду від 06.03.2024 року наданий із недостовірною інформацією, виправлений реєстр до суду не наданий. Всі інші вимоги не виконані. Дотримуючись принципу пропорційності з 7 вимог ухвал Господарського суду Вінницької області по справі № 902/678/23 виконана повністю одна, частково ще дві, ще одна не підтверджена.

Отже, на переконання Позивача, стягненню з Солов`я Ю.А. на користь ОСОБА_1 підлягає 1/2 частина суми сплачених коштів - в розмірі 20 130,00 грн.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тобто, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зокрема, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Тобто, зобов`язання з безпідставного набуття та збереження майна можуть бути наслідком таких юридичних фактів: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. При цьому, за змістом статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 25.04.2019 у справі №904/2342/18 та від 12.02.2019 у справі № 910/20926/16.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.

Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Приписами ст. 1213 ЦК України встановлено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Статтею 30 КУзПБ урегульовано питання винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 КУзПБ, арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду. Грошова винагорода арбітражного керуючого складається з основної та додаткової грошових винагород.

Розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень керуючого реструктуризацією становить п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожен місяць виконання арбітражним керуючим повноважень.

Право вимоги основної грошової винагороди виникає в арбітражного керуючого в останній день кожного календарного місяця виконання ним повноважень.

Сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відкриття провадження у справі.

У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі, або коштів фонду, створеного кредиторами для виплати грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого (у разі його створення).

Також, суд зауважує, що відповідно до ч. 3, ч. 4, ч. 7 ст. 43 Конституції України використання примусової праці забороняється; кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ч. 2 ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997), ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Згідно з частинами 1, 4, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

При цьому, відмову від оплати винагороди арбітражному керуючому можна розцінювати як примушування до безоплатної праці, що забороняється та прирівнюється до рабства в контексті статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародних актів (зокрема, Конвенції 1926 року про заборону рабства, Конвенції Міжнародної організації праці про примусову чи обов`язкову працю 1930 року ратифіковану Україною 10.08.1956 року, Конвенції Міжнародної організації праці №105 про скасування примусової праці 1957 року ратифіковану Україною 05.10.2000 року), резолюції Економічної і Соціальної Ради ООН (ЕКОСОС) 1996 року тощо) та суперечить ст. 43 Конституції України.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 14.12.2021 року у справі № 902/626/20, надання послуг арбітражного керуючого, як суб`єкта незалежної професійної діяльності, повинно відбуватися на платній основі.

Європейський Суд з прав людини (рішення від 28.03.2006 за заявою № 31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі") зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Так, як зазначено раніше, арбітражний керуючий Соловей Ю.А. виконував повноваження керуючого реструктуризацією боргів боржника у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 в період з 21.08.2023 року по 29.05.2024 року.

Позивачем (боржником у справі № 902/678/23) при зверненні до суду з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, на виконання вимог КУзПБ, було перераховано на депозитний рахунок Господарського суду Вінницької області в якості авансування винагороди арбітражному керуючому в загальному розмірі 40 260,00 грн. та було внесено пропозицію щодо кандидатури арбітражного керуючого для виконання повноважень керуючого реструктуризацією та до заяви додано заяву арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. на участь у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

За згаданий період з 21.08.2023 року по 29.05.2024 року право вимоги на сплату основної грошової винагороди, виникло в арбітражного керуючого згідно наведених вище норм законодавства, в зв`язку з чим, ухвалами суду від 03.11.2023 року та від 29.01.2024 року (які набрали законної сили та є чинними на даний час) постановлено сплатити арбітражному керуючому Солов`ю Ю.А. основну грошову винагороду за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 21.08.2023 року по 21.11.2023 року, на загальну суму 40 260,00 грн.

Водночас, звертаючись до суду з даним позовом, позивач визначив як безпідставно набуті відповідачем кошти в розмірі 20 130,00 грн та просить стягнути їх з відповідача в порядку ст. 1212 ЦК України, з підстав неналежного виконання повноважень керуючого реструктуризацією боргів боржника у справі № 902/678/23 та відсутністю правових підстав набуття вказаних коштів (авансованих на депозитний рахунок суду), в наслідок подання відповідачем до суду заяви про відсторонення від виконання повноважень у справі про неплатоспроможність та подальше його відсторонення судом.

Поряд з цим, зважаючи на наведені вище положення закону, на переконання суду, зазначені кошти не підлягають стягненню з відповідача як безпідставно набуті в розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки в даному випадку відповідачем отримано вказані кошти в якості грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 відповідно до положень ст.ст. 12, 30 КУзПБ, ст. 43 Конституції України та на підставі ухвал суду від 03.11.2023 року та від 29.01.2024 року (які набрали законної сили та є чинними на даний час).

Водночас, суд зазначає, що твердження позивача щодо виконання, на його думку, не в повній мірі повноважень керуючого реструктуризацією; звернення арбітражного керуючого до суду з клопотанням про припинення повноважень та відповідне відсторонення від виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі за його заявою, не є тими обставинами, за яких відпала правова підстава для отримання винагороди арбітражного керуючого згідно ст. 30 КУзПБ шляхом її виплати з депозитного рахунку суду за рахунок коштів авансованих боржником при зверненні до суду з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, як того вимагає КУзПБ.

Такі обставини також жодним чином не позбавляють арбітражного керуючого передбаченого чинним законодавством права на отримання грошової винагороди за виконання повноважень у справі про неплатоспроможність та не породжують обов`язку відповідача щодо повернення отриманої грошової винагороди або її частини на депозитний рахунок суду або ж щодо повернення коштів боржнику у справі про неплатоспроможність.

Крім того, суд зауважує, що позивачем не наведено жодних обставин та правових норм, виходячи з яких було здійснено розрахунок пред`явленої до стягнення суми коштів в розмірі 20 130,00 грн. та відповідно визначено розмір цієї суми (саме в розмірі 1/2 частини виплаченої грошової винагороди), обмежившись посиланням на дотримання позивачем принципу пропорційності, виходячи лише з підрахунку кількості виконаних/невиконаних відповідачем вимог суду, викладених в ухвалах суду у справі № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Однак, суд зауважує, що виконання повноважень арбітражного керуючого не обмежується лише вимогами, визначеними у процесуальних рішеннях суду, а й здійснення інших обов`язків у справі про неплатоспроможність, визначених КУзПБ.

При цьому, за час здійснення арбітражним керуючим Солов`єм Ю.А. повноважень керуючого реструктуризацією у справі № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , учасники справи, в тому рахунку і боржник (позивач за вказаним позовом), не звертались до суду з відповідними скаргами щодо дій (бездіяльності) арбітражного керуючого Солов`я Ю.А.; питання про відсторонення арбітражного керуючого від виконання повноважень боржником перед судом також не порушувалось.

Відтак, з огляду на наведені вище обставини та положення закону в їх сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, з підстав наведених вище, як такого, що є необґрунтованим та безпідставним.

Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн, підлягають віднесенню на Позивача згідно вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 7 КУ з процедур банкрутства, ст. ст. 2, 3, 12, 13, 18, 42, 73-79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 326 ГПК України, суд -

У Х В А Л И В :

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до арбітражного керуючого Солов`я Ю.А. про стягнення 20 130,00 грн. у справі № 902/678/23(902/955/24), в межах справи № 902/678/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , в повному обсязі.

2. Судові витрати у справі покласти на позивача.

3. Копію рішення надіслати учасникам справи до електронних кабінетів ЄСІТС та на відомі суду електронні адреси: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; представнику ОСОБА_1 - адвокату Цимбал А.А. - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; арбітражному керуючому Солов`ю Ю.А. - ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку та строки встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України повне рішення складено 14 березня 2025 р.

Суддя Тісецький С.С.

Віддрук. прим.:

1 - до справи.