ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

(про відмову у забезпеченні позову)

м. Хмельницький

"13" березня 2025 р. Справа № 924/159/25

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Кочергіної В.О., при секретарі судового засідання Висоцькій А.Ю., розглянувши матеріали заяви Фізичної особи-підприємця Корнієнко Марії Олексіївни м. Славута Шепетівського району Хмельницької області (вх.№05-08/744/25 від 11.03.2025) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення та земельну ділянку у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Корнієнко Марії Олексіївни м. Славута Шепетівського району Хмельницької області

до Фізичної особи-підприємця Оганесяна Е.І. м. Славута Шепетівського району Хмельницької області

про:

- розірвання Договору про спільну діяльність;

- визнання права спільної часткової власності у 1/2 частці на нежитлове двоповерхове приміщення загальною площею 434,4кв.м., а також у земельній ділянці площею 0,0721га (кадастровий номер :01:003:0682) та майні, що набуте у результаті спільної діяльності;

- внесення відомостей про спільну часткову власність, як власника на 1/4 нежитлового двоповерхового приміщення загальною площею 434,4кв.м. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- внесення відомостей про спільну часткову власність, як власника 1/4 земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

12.02.2025 на адресу Господарського суду Хмельницької області через службу діловодства надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Корнієнко Марії Олексіївни м. Славута Шепетівського району Хмельницької області до Фізичної особи-підприємця Оганесяна Е.І. м. Славута Шепетівського району Хмельницької області про:

- розірвання Договору про спільну діяльність, укладеного між ФОП Корнієнко М.О. та ФОП Оганесяном Е.І.;

- визнання права спільної часткової власності у 1/2 частці, що зареєстрована за ФОП Оганесяном Е.І. на нежитлове двоповерхове приміщення загальною площею 434,4кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також у земельній ділянці площею 0,0721га (кадастровий номер :01:003:0682) та майні, що набуте у результаті спільної діяльності;

- внесення відомостей про спільну часткову власність Корнієнко М.О., як власника на 1/4 нежитлового двоповерхового приміщення загальною площею 434,4кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- внесення відомостей про спільну часткову власність Корнієнко М.О., як власника 1/4 земельної ділянки площею 0,0721га (кадастровий номер :01:003:0682) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем у 2013 році було досягнуто домовленостей про придбання частини нежитлової будівлі площею 434,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , частини земельної ділянки під нею, площею 0,0721га (кадастровий номер :01:003:0682), спільну сплату вартості частини будівлі, яка стала базою закладу громадського харчування - кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, позивач зазначає, що завдяки спільним діям та інвестиціям позивача і відповідача, було реалізовано домовленості сторін 2013 року, внаслідок чого повністю сплачено вартість придбаної частини будівлі та земельної ділянки, окрім цього, за допомогою реінвестування частини доходів в модернізацію будівлі було суттєво покращено та усучаснено зовнішній вигляд і функціональний стан вищезазначеної будівлі.

Тобто, позивач вважає, що між ним та відповідачем було досягнуто усіх істотних умов договору з приводу спільної діяльності, що повністю відповідають природі договору про спільну діяльність. Однак, як зазначає позивач у позові, йому стало відомо про те відповідач вчинив дії, спрямовані на припинення спільної діяльності без узгодження з позивачем та не визнає його права власності на майно, створене спільними зусиллями, що порушує домовленості визначені між сторонами та норми чинного законодавства. На підставі наведеного, позивач просить суд розірвати договір про спільну діяльність, визнати право спільної часткової власності у 1/2 частці на нежитлове двоповерхове приміщення загальною площею 434,4кв.м., а також у земельній ділянці площею 0,0721га (кадастровий номер :01:003:0682) та майні, що набуте у результаті спільної діяльності, внести відомості про спільну часткову власність, як власника на 1/4 нежитлового двоповерхового приміщення загальною площею 434,4кв.м. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та внести відомості про спільну часткову власність, як власника 1/4 земельної ділянки.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2025, позовну заяву передано для розгляду судді Кочергіній В.О.

Ухвалою суду від 17.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №924/159/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11год. 30хв. 12.03.2025.

11.03.2025 до суду через систему "Електронний суд" від ФОП Корнієнко Марії Олексіївни надійшла заява (вх.№05-08/744/25) про забезпечення позову у даній справі, шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення та земельну ділянку, яка належить відповідачу. В заяві, заявник просить суд:

- накласти арешт на нежитлове двоповерхове приміщення загальною площею 434,4 кв.м., розташоване за адресою: Хмельницька область, Шепетівський район, місто Славута, вулиця Ярослава Мудрого, 7 та накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0721га (кадастровий номер :01:003:0682) та майно, що набуте в результаті спільної діяльності, шляхом заборони Фізичній особі-підприємцю Оганесяну Едуарду Івановичу (РНОКПП НОМЕР_1 ) - відчужувати, передавати в іпотеку, дарувати, здавати в оренду або здійснювати будь-які інші правочини щодо вказаного майна на час розгляду справи.

- заборонити здійснення будь-яких реєстраційних дій, включаючи та не обмежуючись наступним: заборона реєстрацій (перереєстрацій), пов`язаних з відчуженням, зміною, поділом, об`єднанням, заставою або іншого виду зміни власників і первинного стану, як щодо нежитлового двоповерхового приміщення загальною площею 434,4 кв.м., розташованого за адресою: Хмельницька область, Шепетівський район, місто Славута, вулиця Ярослава Мудрого, 7, так і щодо земельної ділянки площею 0,0721 га (кадастровий номер :01:003:0682), що зареєстровані на праві спільної часткової власності за Фізичною особою-підприємцем Оганесяном Едуардом Івановичем.

В обґрунтування поданої заяви зазначає про те, що як було зазначено у позові, відповідачем було вчинено ряд дій, які направлені на порушення прав позивача, а саме:

- своїми діями відповідач фактично позбавив позивача можливості вести підприємницьку діяльність, що була основним джерелом його доходу;

- незважаючи на те, що будівлю і ділянку було придбано, модернізовано та збільшено у вартості завдяки спільним з відповідачем зусиллям і фінансовим вкладенням, останній одноосібно привласнив результати багаторічної спільної діяльності, ігноруючи досягнуті домовленості;

- вчинки відповідача, на думку позивача, спрямовані на перешкоджання використанню належної позивачу частки приміщення, в будівлі, призвели до виникнення значних боргових зобов`язань та поставили родину позивача у вкрай тяжке матеріальне становище.

Таку поведінку відповідача, позивач вважає не логічною, щонайменше, виходячи з міркувань його орієнтації на розвиток свого бізнесу саме в галузі громадського харчування, і оскільки саме в цьому напрямку багато років поспіль здійснювалась модернізація приміщень у будівлі, у позивача виникає все більш побоювань щодо ймовірності спроб відповідача змінити цільове призначення спірного майна, чи взагалі вдатись до його відчуження. Таким чином, задля недопущення ще гірших наслідків неправомірних дій та вчинків відповідача (що можуть призвести до остаточної втрати належної позивачці частки у спірному майні та подальшого погіршення її фінансового стану), позивачка звернулась до суду із вказаною заявою про забезпечення позову.

До заяви про забезпечення позову, заявником додано Ордер на надання правничої допомоги серія АІ№1826641 від 19.02.2025, Додаткову угоду від 18.02.2025 до Договору про надання правової допомоги №1224/1 від 20.12.2024 та платіжну інструкцію від 11.03.2025 про сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2025, заяву про забезпечення позову передано для розгляду судді Кочергіній В.О.

Розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Корнієнко Марії Олексіївни м. Славута Шепетівського району Хмельницької області (вх.№05-08/744/25 від 11.03.2025) про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за своєю правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Забезпечення позову - це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 1 ч .1 ст.137 ГПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належать відповідачу.

Частиною 4 ст.137 ГПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Таким чином, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі № 910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі № 922/2163/17.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Близькі за змістом висновки викладені, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, а також у постановах Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 904/2285/19, від 16.03.2020 у справі № 916/3245/19, від 21.10.2021 у справі № 910/20007/20, від 30.06.2022 у справі № 911/3616/21(911/184/22.

Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно пункту 87 рішення Європейського суду з прав людини від 06.09.2005 р. у справі "Салов проти України" принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23.06.1993, серія A, № 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27.10.1993, серія A, № 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23.10.1996, Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

Так, відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що у відповідності до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на припущеннях заявника щодо дій відповідача у майбутньому, посиланням на небажання і незацікавленість останнього добровільно врегулювати спір та наявністю у відповідача можливості розпорядження об`єктом власності.

При цьому суд зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, суд має дотримуватись розумного балансу між необхідністю забезпечити на можливе майбутнє виконання судового рішення та неприпустимістю блокування господарської діяльності відповідачів з огляду на заявлені в позовній заяві вимоги.

Наведена правова позиція викладена і у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, і у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі №916/3245/19, від 16.10.2019 у справі №904/2285/19.

Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 05.08.2019 року по справі №910/16586/18 та в постанові від 13.01.2020 року по справі №922/2163/17, суд зазначає, що існує конкретний зв`язок між заходами забезпечення позову та предметом позову, останні співвідносяться з предметом позовних вимог, однак, на переконання суду, вжиття заходів забезпечення будь-якого позову, яке фактично зводиться до обмеження прав сторони, повинно бути обґрунтовано та підтверджено належними доказами.

В даному випадку позивач звертаючись до суду з даною заявою обмежився лише припущеннями.

У заяві про забезпечення позову позивач зазначає про права відповідача щодо відчуження частини будівлі або передачі її третім особам, що може ускладнити виконання рішення суду у майбутньому.

У той же час, заявником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, з якими приписи ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України пов`язують можливість вжиття заходів забезпечення позову у даній справі.

Таким чином, саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів, без посилання на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову.

Зі змісту поданої заяви судом не встановлено реальної загрози істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а відповідні доводи позивача, якими мотивовано заяву про забезпечення позову, ґрунтуються лише на його припущеннях.

Суд зазначає, що саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів, без посилання на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття таких заходів не може бути беззаперечною підставою для вжиття заходів забезпечення позову та прийняття відповідної ухвали, отже наголошує на передчасності звернення позивача із заявою про вжиття заходів забезпечення.

Враховуючи вищевикладені обставини та виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема, статей 136, 137 ГПК України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні поданої заяви про забезпечення позову з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів до забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Згідно ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 136, 137, 139, 140, 233-235, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Корнієнко Марії Олексіївни м. Славута Шепетівського району Хмельницької області (вх.№05-08/744/25 від 11.03.2025) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення та земельну ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ГПК України Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання 13.03.2025 та може бути оскаржена протягом десяти днів з дати складення та підписання повного тексту ухвали шляхом подання апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя В.О. Кочергіна

Виготовлено 2 примірники:

1-до справи (в паперовому),

2-позивачу ФОП Корнієнко М.О. ( АДРЕСА_3 , рекомендованим з повідомленням про вручення, з гербовою печаткою).