ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

19 березня 2025 рокум. Кропивницький Справа № 912/2640/24

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Закуріна М.К., розглянувши матеріали справи

за заявою Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО»

про банкрутство,

за участі:

- секретаря судового засідання Рудченко І.О.,

- розпорядника майна арбітражного керуючого Курмази О.В.,

- представників: МО України - Заведій В.І.,

у с т а н о в и в:

Ухвалою від 06.11.2024 Суд відкрив провадження у справі про банкрутство ТОВ «ІСО» та призначив попереднє засідання на 15.01.2025. Попереднє засідання 15.01.2025 не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Закуріна М.К. у період з 24.12.2024 по 28.02.2025.

27.11.2024 Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся до суду у межах справи із заявою про визнання його грошових вимог до ТОВ «ІСО» у сумі 224997,63 грн основної заборгованості та 6056 грн судового збору (т. 2 а.с. 107-112).

В обґрунтування заяви Кредитор вказав, що у Подільському відділі державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває зведене виконавче провадження АСВП: 74484091 до складу якого входять виконавчі провадження: АСВП: 72842136 (наказ № 910/8969/16, видний 02.12.2016 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 143135,40 грн); АСВП: 72841479 (наказ № 910/6242/16, виданий 03.08.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 1000833 грн); АСВП: 72841183 (наказ № 910/8966/16, виданий 16.01.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 300879,60 грн); АСВП: 72840920 (наказ № 910/20902/16, виданий 31.01.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 4141,84 грн); АСВП: 72840565 (наказ № 910/19585/16, виданий 17.03.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 36461,20 грн); АСВП: 72841905 (наказ № 910/18675/17, виданий 26.12.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 29080,32 грн); АСВП: 72837387 (наказ № 910/19578/16, виданий 16.12.2016 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 58573 грн); АСВП: 72836352 (наказ № 910/22043/16, виданий 20.02.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 149880 грн); АСВП: 72837030 (наказ № 910/10465/16, виданий 08.08.2016 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 28024,59 грн); АСВП: 72836649 (наказ № 910/8970/16, виданий 02.03.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 51088,43 грн); АСВП: 72836832 (наказ № 910/19583/16, виданий 26.01.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 98645,75 грн); АСВП: 72841045 (наказ № 910/8967/16, виданий 11.10.2016 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 144513,83 грн); АСВП: 72837181 (наказ № 910/21898/16, виданий 20.02.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 76318 грн); АСВП: 72842041 (наказ № 910/18676/17, виданий 19.12.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 28492,80 грн); АСВП: 72841720 (наказ № 910/23046/16, виданий 10.03.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 24166,80 грн); АСВП: 72841313 (наказ № 910/18676/17, виданий 19.12.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 4273,92 грн); АСВП: 72840805 (наказ № 910/2318/17, виданий 25.04.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 4107,66 грн) та АСВП: 72839157 (наказ № 910/18675/17, виданий 26.12.2017 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «ІСО» на користь Міністерства оборони України боргу у сумі 4360,01 грн).

За твердженням Кредитора, станом на 25.11.2024 за виконавчими провадженнями обліковується несплачений боржником (нестягнутий) виконавчий збір в розмірі 218697,63 грн, витрати виконавчого провадження на загальну суму 6300 грн, а всього 224997,63 грн. При цьому Суд перевірив розрахунок заявленого виконавчого збору та зазначає, що він становить 218697,60 грн, а не 218697,63 грн, як вказано в заяві.

Ухвалою від 04.12.2025 Суд прийняв до розгляду заяву Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання грошових вимог та призначив її розгляд у судовому засіданні 15.01.2025. Оскільки судове засідання 15.01.2025 не відбулося, Суд ухвалою від 04.03.2025 призначив розгляд заяви у попередньому засіданні 19.03.2025.

У судове засідання представник Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не прибув, а тому розгляд заяви Суд здійснив без його представника.

18.12.2024 Керуючий реструктуризацією боргів подав до суду Звіт про результати розгляду кредиторських вимог та відхилив їх у повному обсязі, зазначивши, що:

- у боржника не виникли грошові зобов`язання перед органом державної виконавчої служби у заявленій сумі виконавчого збору в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства, адже заявник не підтвердив стягнення суми боргу за виконавчими документами у виконавчому провадженні, у 10 відсотках від якої нараховано виконавчий збір у розмірі заявлених кредиторських вимог до боржника, оскільки за приписами частини першої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» відрахування виконавчого збору здійснюється за умови фактичного стягнення боргів у виконавчому провадженні та у розмірі 10% від фактично стягнутої суми, відтак сама по собі постанова про стягнення виконавчого збору не є достатнім підтвердженням грошового зобов`язання боржника у розумінні статей 1 та 45 КУзПБ;

- грошові вимоги органу державної виконавчої служби до боржника у справі про банкрутство на суму витрат виконавчого провадження виникають у розмірі, зазначеному у постанові державного виконавця, за умови їх належного документального підтвердження кредитором. У зв`язку з відсутністю у заяві про визнання грошових вимог за вих. № 84062/30.18-26/4 від 25.11.2024 будь-яких доказів понесених витрат виконавчого провадження прийнято рішення про їх відхилення.

Суд розглянув подану заяву та зазначає наступне.

Так, ухвалою від 06.11.2024 Суд відкрив провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО» та здійснив офіційне оприлюднення повідомлення про відкриття справи про банкрутство. Зокрема, на офіційному веб-сайті Верховного Суду (у розділі: «Оприлюднення відомостей про справи про банкрутство») оголошення оприлюднене 07.11.2024.

За змістом частини 1 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство; відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Безпосередньо заяву Кредитор подав до суду 27.11.2024, тобто у межах тридцятиденного строку з дня повідомлення, чим забезпечив виконання названих правових положень.

Щодо змісту грошового зобов`язання у справі про банкрутство Суд зазначає, що за частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У свою чергу, за статтею 1 КУзПБ грошове зобов`язання - це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі.

Як слідує з абзацу четвертого частини першої статті 1 КУзПБ, боржник - юридична особа або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав, а з абзацу одинадцятого, кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до частини першої статті 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Отже, системне тлумачення наведених норм КУзПБ приводить до таких висновків:

- змістом грошового зобов`язання є документально підтверджене кредитором право вимоги і кореспондуючий йому обов`язок боржника здійснити платіж, тобто вчинити дію (дії) з передачі певної суми грошей (можливість їх вираження саме в грошових одиницях є визначальною для таких зобов`язань) незалежно від підстав виникнення такого обов`язку перелік яких не є вичерпним та може виникати в різних видах правовідносин, що можуть мати як приватноправовий, так і публічно-правовий характер;

- визначаючи сутність грошових зобов`язань боржника у процедурі банкрутства, законодавець прямо передбачив виключний перелік виплат з боку боржника, які не охоплюються змістом відповідної категорії майнових зобов`язань (аналогічний правовий висновок викладено у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 916/145/21).

Щодо віднесення виконавчого збору до грошового зобов`язання, визначення підстав його виникнення і розміру, як грошової вимоги кредитора у справі про банкрутство Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Питання стягнення виконавчого збору з боржника за постановою державного виконавця врегульовано статтями 3, 26, 27, 42 та 45 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 26 та частини четвертої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника такого збору та одночасно виносить відповідну постанову (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Отже, встановлений законом обов`язок боржника сплатити виконавчий збір є елементом змісту процесуальних правовідносин примусового виконання виконавчого документа. За загальним правилом розмір виконавчого збору визначається при відкритті виконавчого провадження у постанові державного виконавця.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За частинами другої та третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Тож, сплата виконавчого збору є обов`язком (зобов`язанням) боржника та в силу закону охоплюється змістом грошових зобов`язань боржника у процедурі банкрутства, визначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 КУзПБ, отже за певних умов може бути вимогою органу державної виконавчої служби (кредитора) щодо грошових зобов`язань до боржника (боржника у виконавчому провадженні).

Частиною першою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», що регламентує розподіл стягнутих з боржника грошових сум, передбачено, зокрема, що у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми, а виконавчий збір за виконавчими документами про стягнення аліментів - у четверту чергу.

За частиною другою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Таким чином, під час здійснення державним виконавцем розподілу стягнутих з боржника у виконавчому провадженні грошових сум виконавчий збір стягується у розмірі 10% від фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Отже, сума коштів, що може бути фактично відрахована на сплату виконавчого збору, є прямо пропорційною сумі стягнутих з боржника коштів. Якщо за результатами виконавчого провадження стягнута сума є меншою ніж та, що підлягає стягненню за виконавчим документом, розмір фактично стягнутого виконавчого збору відповідно зменшується.

Стягнення виконавчого збору, який встановлюється у вигляді відсотків від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, законодавство обумовлює сукупністю таких юридичних фактів:

- державний виконавець стягує її у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої з боржника суми на підставі постанови про стягнення виконавчого збору;

- виконавчий збір стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (за відсутності заборгованості зі сплати аліментів);

- якщо суму боргу за виконавчим документом стягнуто частково, виконавчий збір стягується пропорційно до фактично стягнутої суми (за відсутності заборгованості зі сплати аліментів).

Відтак, сума виконавчого збору, що визначена державним виконавцем у постанові при відкритті виконавчого провадження, фіксує розрахунок такої санкції на час відкриття виконавчого провадження та не є сумою, яка гарантовано може бути стягнена за наслідками виконання рішення, зокрема у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору є виконавчими документами, а отже, підлягають примусовому виконанню в встановленому законом порядку.

Таким чином набуття права на стягнення суми виконавчого збору закон пов`язує з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору за умови, що така постанова не була скасована, а розмір суми що має бути відрахована під час розподілу стягнутих коштів на виконавчий збір обмежує 10 %, прямо пропорційно до суми, фактично стягнутої з боржника.

Тому, саме лише існування постанови про стягнення виконавчого збору не означає безумовного та гарантованого його стягнення з боржника у визначеному в такій постанові розмірі, адже закон зумовлює право органу державної виконавчої служби стягувати розраховану на час відкриття виконавчого провадження суму виконавчого збору пропорційно до стягнутої з боржника суми у виконавчому провадженні, отже за умови повного чи часткового фактичного виконання рішення у зв`язку з примусовим виконанням якого було винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

Тобто умовами фактичного стягнення виконавчого збору є: 1) здійснення державним виконавцем примусового виконання рішення у виконавчому провадженні; 2) фактичне повне чи часткове виконання виконавчого документа.

Аналізуючи зміст наведених норм Суд дійшов узагальнюючого висновку, що грошове зобов`язання боржника як особи, неспроможної виконати свої грошові зобов`язання (стаття 1 КУзПБ) зі сплати виконавчого збору, обумовлене фактичним стягненням з боржника суми боргу за відповідним виконавчим документом або виконанням (повним/частковим рішення немайнового характеру), в цьому контексті право вимоги органу державної виконавчої служби до боржника у справі про банкрутство на суму виконавчого збору виникає у розмірі 10 % фактично стягнутої суми за відповідним виконавчим документом або у визначеному постановою державного виконавця розмірі за умови виконання (повного/часткового) рішення немайнового характеру.

У постанові від 19.01.2023 у справі № 918/56/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду надав аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних правових положень.

Відтак, Суд зазначає, що заява про грошові вимоги Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в частині виконавчого збору в розмірі 218697,63 грн не підлягає задоволенню.

Щодо віднесення витрат виконавчого провадження до грошового зобов`язання, визначення підстав їх виникнення і розміру, як грошової вимоги кредитора у справі про банкрутство Суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження, яке здійснюється органом державної виконавчої служби, складаються з 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

За частинами другою та третьою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5) витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

За пунктом 2 розділу VI Інструкції № 512/5 до додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження. Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Види та розміри витрат виконавчого провадження, алгоритм їх визначення встановлюються Міністерством юстиції України, зокрема затверджені наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2830/5 (зі змінами), відповідно до якого до видів витрат виконавчого провадження відносяться, зокрема:

- виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари;

- пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку;

- послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів; зберігачів; перекладачів; суб`єктів оціночної діяльності суб`єктів господарювання; суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій;

- плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Таким чином, сплата витрат виконавчого провадження є обов`язком (зобов`язанням) боржника перед органом державної виконавчої служби та в силу закону охоплюється змістом грошових зобов`язань боржника у процедурі банкрутства, визначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 КУзПБ, і за певних умов може бути вимогою органу державної виконавчої служби (кредитора) щодо грошових зобов`язань до боржника (боржника у виконавчому провадженні).

Відповідно до частини першої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача. До третьої і четвертої черги розподілу віднесені інші грошові суми, що підлягають стягненню з боржника, у тому числі на користь стягувачів у виконавчих провадженнях.

За частиною другою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

У пункті 15 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5) визначено, що у разі надходження суми, яка не задовольняє вимоги усіх стягувачів, а також за необхідності відрахування виконавчого збору, основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження виконавець невідкладно складає розрахунок, який повинен містити загальну суму стягнених коштів, суму, що залишилась після відрахування витрат виконавчого провадження, перелік стягувачів кожної черги, визначених статтею 46 Закону, та суму коштів, яка перераховується кожному стягувачу, суму стягненого виконавчого збору або основної винагороди приватного виконавця, штрафів у разі винесення відповідних постанов. Розрахунок долучається до матеріалів зведеного виконавчого провадження.

Отже, у цих приписах Інструкції № 512/5, що кореспондують відповідним положенням Закону України «Про виконавче провадження», регулятор акцентував, що відрахування коштів на погашення витрат виконавчого провадження здійснюється до розподілу коштів між стягувачами в порядку черговості, передбаченої статтею 46 вказаного Закону.

Системне тлумачення наведених вище норм дає підстави для висновку, що при розподілі стягнутих з боржника грошових сум компенсація витрат виконавчого провадження (не покритих авансовим внеском стягувача) здійснюється у другу чергу, після повернення авансового внеску стягувача на організацію і проведення виконавчих дій, та не ставиться в залежність від самого факту задоволення чи розміру фактично задоволеної вимоги стягувача або суми стягнутої у виконавчому провадженні у зв`язку з виконанням якого понесені такі витрати.

В силу особливостей розрахунку витрат виконавчого провадження, визначених Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією № 512/5 та наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2830/5, мінімальні витрати виконавчого провадження слід вважати понесеними органом виконавчої служби на підставі винесеної державним виконавцем постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, адже ці витрати є обов`язковими в силу спеціальних законодавчих приписів щодо відкриття виконавчого провадження, порядку вчинення і оформлення виконавчих дій, вимог до користування автоматизованою системою виконавчого провадження тощо.

Водночас, оскільки законодавство не містить вичерпного переліку додаткових витрат виконавчого провадження, а їх розмір залежить від особливостей примусового виконання конкретного виконавчого провадження, заявлення таких витрат органом державної виконавчої служби на підставі відповідної постанови державного виконавця, як грошової вимоги до боржника у справі про банкрутство, потребує додаткового обґрунтування з наданням заявником відповідних документів на їх підтвердження, як кредиторських вимог у розумінні статей 1, 45 КУзПБ.

Суд зазначає, що витрати виконавчого провадження це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції; друк документів, тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника безвідносно до того, чи виконано рішення боржником у добровільному порядку. Виконання боржником судового рішення у добровільному порядку не звільняє його від обов`язку відшкодовувати витрати, що були понесені під час виконавчого провадження з виконання виконавчого документу (аналогічні правові висновки наведено у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 750/4352/17, від 19.06.2019 у справі № 750/7053/17, від 08.08.2019 у справі № 751/4365/17, від 01.10.2020 у справі № 703/1111/17).

При цьому Суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.01.2023 у справі № 918/56/20, відповідно до яких мінімальні витрати виконавчого провадження слід вважати понесеними органом виконавчої служби на підставі винесеної державним виконавцем постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, беручи до уваги надання заявником постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 113-166), Суд встановив, що грошові вимоги Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у частині витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 6300 грн підтверджені належними доказами та виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ІСО».

Враховуючи вищевикладене, Суд вважає за необхідне заяву Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити частково, а саме визнати грошові вимоги Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у розмірі 6300 грн витрат виконавчого провадження та 6056,00 грн витрат зі сплати судового збору; решту вимог Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з грошовими вимогами до боржника відхилити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 45 КУзПБ,

у х в а л и в :

1. Заяву Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з грошовими вимогами до боржника задовольнити частково.

2. Визнати грошові вимоги Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в розмірі 6300 грн витрат виконавчого провадження (четверта черга задоволення) та 6056,00 грн витрат зі сплати судового збору (перша черга задоволення).

3. Решту вимог Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у сумі 218697,63 грн відхилити.

Ухвала набирає чинності з моменту її прийняття та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Скорочену ухвалу Суд оголосив у засіданні 19.03.2025.

Повну ухвалу Суд склав 20.03.2025.

Суддя М.К. Закурін

Копії ухвали направити:

- в електронній формі до електронних кабінетів: кредитору - Міністерству оборони України; представнику кредитора Заведію В.І., розпоряднику майна арбітражному керуючому Курмазу О.В., та Подільському відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

- ТОВ «ІСО»: 25074, м. Кропивницький, вул. Олімпійська, б. 39.