УХВАЛА

11 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/6833/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ємця А. А. - головуючого, Бенедисюка І. М., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання - Рєзнік А. В.,

представників:

Офісу Генерального прокурора - Гудименко Ю. В.,

позивача Криничанської селищної ради - не з`явився,

відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна енергетична група» - Хлапоніної О. Р.,

відповідача-2 Відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності Криничанської селищної ради - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна енергетична група»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.01.2025 (колегія суддів: Кощеєв І. М. (головуючий), Чус О. В., Дармін М. О.) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2024

(суддя Ніколенко М. О.)

у справі за позовом керівника Жовтоводської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі Криничанської селищної ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна енергетична група» та Відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності Криничанської селищної ради

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення надмірно сплачених грошових коштів у розмірі 207 422,24 грн,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року керівник Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Криничанської селищної ради (далі - позивач, Селищна рада) звернувся до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна енергетична група» (далі - відповідач-1, Товариство) та Відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності Криничанської селищної ради (далі - відповідач-2, Відділ), в якому просив:

- визнати недійсними додаткові угоди від 20.05.2021 № 2, від 28.02.2021 № 3, від 02.08.2021 № 4, від 28.08.2021 № 5, від 15.09.2021 № 6, від 02.11.2021 № 7, від 03.11.2021 № 8, від 04.11.2021 № 9, від 14.12.2021 № 10, від 15.12.2021 № 11 та від 16.12.2021 № 12 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 13.04.2021 № 14/Т/2021, укладеного між Відділом архітектури, житлово-комунального господарства та комунальної власності Криничанської селищної ради та Товариством (далі - оспорювані додаткові угоди);

- стягнути з Товариства на користь Селищної ради грошові кошти в розмірі 207 422,24 грн.

Позов обґрунтовано тим, що оспорювані додаткові угоди укладені відповідачами всупереч умовам пп. 13.6, 13.7 договору, з порушенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (далі - Закон № 922-VIII) та без урахування положень п. 7 ч. 2 ст. 41 цього Закону, що полягає у внесенні змін до договору в частині підвищення ціни за 1 кВт/год електричної енергії понад 10 % від первинної вартості, а саме в загальному на 108,8 %, за відсутності належного обґрунтування та документального підтвердження коливання ціни на ринку товару в сторону збільшення, до того ж без дотримання порядку, встановленого п. 13.2 договору, ст.ст. 57, 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» (далі - Закон № 2019-VIII), пп. 3.1.1, 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 13.04.2018 № 307 (далі - ПРРЕЕ), тому наявні підстави для визнання оспорюваних додаткових угод недійсними відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та, як наслідок, повернення Селищній раді, якій підпорядковується Відділ, надмірно сплачених коштів на підставі ст.ст. 216, 670 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи у позові, зокрема, підсудність справи, прокурор зазначив, що з огляду на приписи ч. 1 ст. 27, чч. 1, 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а також враховуючи положення п. 3.4 договору, місцем виконання правочину є Криничанська селищна територіальна громада Кам`янського району Дніпропетровської області, що є підставою для звернення з позовною заявою до Господарського суду Дніпропетровської області.

Господарський суд Дніпропетровської області у рішенні від 22.04.2024, залишеним без змін Центральним апеляційним господарським судом згідно з постановою від 08.01.2025, позов задовольнив. Визнав недійсними оспорювані додаткові угоди. Стягнув з Товариства на користь Селищної ради надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 207 422,24 грн, а на користь Дніпропетровської обласної прокуратури - 26 108,26 грн судового збору.

Вирішуючи клопотання Товариства про передачу справи за територіальною підсудністю до Господарського суду Чернівецької області на підставі ч. 1 ст. 27 ГПК України, суд виснував, що при визначенні територіальної підсудності цього спору Господарському суду Дніпропетровської області прокурор правомірно керувався ч. 5 ст. 29 ГПК України з урахуванням п. 3.4 договору, що узгоджується з висновками Верховного Суду, зокрема, у постанові від 15.06.2022 у справі № 924/674/21, наведеними в аналогічному зі справою, яка розглядається, спорі.

Щодо представництва прокурором інтересів держави суд першої інстанції вказав, що у цьому випадку наявний порушений державний інтерес в особі територіальної громади; прокурор правомірно звернувся до суду в інтересах держави в особі Селищної ради, при цьому дотримався порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Задовольняючи позов повністю, місцевий господарський суд виходив з того, що оспорювані додаткові угоди укладені відповідачами з порушенням вимог ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, оскільки внаслідок їх підписання така істотна умова договору, як ціна загалом збільшилася на 108,8 % від первісної вартості, а надані Товариством Відділу документи на підтвердження наявності підстав для підвищення ціни не є належними та допустимими доказами факту коливання вартості товару, при цьому Товариство як постачальник «останньої надії», ініціюючи короткочасне, послідовне та необґрунтоване підвищення цін, діяло недобросовісно, адже не могло не розуміти функціонування ринку електричної енергії, повідомляло Відділ про свій намір відмовитися від договору у випадку непідписання додаткових угод, чим фактично змушувало споживача кожного разу погоджуватися на запропоновані постачальником умови, відповідно, наявні підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України з наступним стягненням на користь позивача надмірно сплачених грошових коштів у розмірі, заявленому прокурором, відповідно до ст.ст. 216, 1212 ЦК України.

Апеляційний суд погодився з наведеними висновками суду першої інстанції та додатково:

- вказав, що засновником Відділу та власником його майна є територіальна громада Криничанського району в особі Селищної ради, яка фінансує і контролює діяльність цього комунального закладу, а також зобов`язана контролювати виконання районного бюджету, зокрема, законність та ефективність використання Відділом бюджетних коштів за договорами про закупівлю товарів, тому Селищна рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів, а отже, є належним позивачем у цій справі;

- звернув увагу на приписи чч. 1, 2 ст. 29 ГПК України у вирішенні питання правильності визначення прокурором господарського суду, якому територіально підсудний цей спір;

- зважив на правову позицію Верховного Суду у постановах від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, від 16.02.2023 у справі № 903/383/22, від 13.04.2023 у справі № 908/653/22, від 22.06.2023 у справі № 916/2536/22 щодо питання застосування приписів ч. 1 ст. 670 ЦК України, а не ст. 1212 цього Кодексу при вирішенні вимоги прокурора про стягнення безпідставно отриманих коштів внаслідок недійсності додаткових угод як таких, що укладені всупереч вимогам п. 2 ч. 4 ст. 36 (п. 2 ч. 5 ст. 41) Закону № 922-VIII.

При вирішенні спору по суті суди попередніх інстанцій також врахували правові висновки, зокрема, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 щодо застосування п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII та неможливість збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.

У поданій касаційній скарзі Товариство, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також наявність підстав касаційного оскарження за пп. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, направити справу за належною підсудністю на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження судових рішень за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, відповідач-1 з посиланням на висновки Верховного Суду у постановах від 03.06.2019 у справі № 903/432/18 та від 17.11.2023 у справі № 910/12832/21 вказав на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах про застосування специфічних норм ринку електричної енергії - ст. 56 Закону № 2019-VIII, пп. 1.1.2, 1.2.1, 5.3, 10 ПРРЕЕ в контексті місця виконання договору про постачання електричної енергії.

За доводами касаційної скарги в цій частині предметом спору в справі є вимоги про визнання недійсними оспорюваних додаткових угод до договору про постачання електричної енергії, який виконується виключно за місцем знаходження постачальника, тобто Товариства, а вимога про стягнення лише з відповідача-1 отриманих грошових коштів є похідною від вимоги про визнання недійсними оспорюваних додаткових угод та полягає у сплаті Товариством коштів за його місцем знаходження, тому територіальна підсудність цього спору має визначатися за загальними правилами, закріпленими у ч. 1 ст. 27 ГПК України, відповідно, справа повинна вирішуватися Господарським судом Чернівецької області - за місцем реєстрації Товариства.

Мотивуючи підставу касаційного оскарження судових рішень за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків:

- Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 щодо питання застосування ст. 216 ЦК України у сукупності зі ст. 215 цього Кодексу, в результаті чого не звернули уваги на те, що у чинному законодавстві не передбачено застосування односторонньої реституції за наслідками визнання правочину недійсним, яка заявлена прокурором, до того ж не на користь сторони договору, а тому після висновків про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних додаткових угод суди мали застосувати двосторонню реституцію, адже сторони у договорі погодили дві істотні умови - ціну та обсяги електричної енергії;

- Верховного Суду у постановах від 21.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 03.12.2021 у справі № 906/1061/21 та від 12.01.2022 у справі № 921/511/20, внаслідок чого не зважили на те, що вимога прокурора про застосування односторонньої реституції не є ефективним способом захисту, а застосування двосторонньої реституції за умови виконання договору може призвести до погіршення становища Відділу, оскільки у відповідача-2 можуть виникнути додаткові витрати з компенсації Товариству вартості спожитої електричної енергії за цінами на момент відшкодування;

- Великої Палати Верховного Суду у постановах від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, за наслідками чого не зауважили, що Селищна рада у відносинах між відповідачами не наділена владними повноваженнями та не є стороною договору, тому обрання прокурором при заявлені вимоги про стягнення грошових коштів такої конструкції, за якою кошти будуть стягнуті на користь Селищної ради як суб`єкта владних повноважень, але не сторони за оспорюваними додатковими угодами, свідчить про намагання прокурора брати участь у справі поза відносинами представництва на користь Відділу, яке не є суб`єктом владних повноважень, а отже, про обрання неналежного та неефективного способу захисту порушеного права.

Верховний Суд в ухвалі від 18.02.2025 відкрив касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пп. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

До Верховного Суду подали:

відповідач-1 -

24.02.2025 заяву, в якій просив зупинити провадження у справі, яка розглядається, до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 щодо питання застосування п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII у подібних правовідносинах до аналогічних вимог прокурора;

28.02.2025 заяву, де підтримав вимоги клопотання від 24.02.2025;

прокурор - 05.03.2025 відзив на касаційну скаргу, в якому заперечив доводи касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Враховуючи доводи касаційної скарги, під час підготовки справи та заявленого відповідачем-1 клопотання колегія суддів встановила, що на об`єднаній палаті Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебуває справа № 924/698/23, розгляд якої призначено на 21.03.2025, а ухвалою від 29.01.2025 (підписана електронними цифровими підписами та надіслана в Єдиний державний реєстр судових рішень 26.02.2025, надання загального доступу забезпечено 27.02.2025) Верховний Суд передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 920/19/24.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 310 ГПК України у випадку, якщо судове рішення ухвалено з порушенням правил, зокрема, територіальної юрисдикції (підсудності), воно підлягає обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень, доводи та вимоги касаційної скарги питання визначення територіальної підсудності цього спору за правилами, закріпленими у ч. 1 ст. 27 ГПК України чи у ч. 5 ст. 29 цього Кодексу, та, як наслідок, визначення наявності / відсутності підстав для обов`язково скасування оскаржуваних судових з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, є вагомим.

Суд ураховує, що згідно з висновками судів попередніх інстанцій за результатами розгляду клопотання відповідача-1 про передачу справи за територіальною підсудністю до Господарського суду Чернівецької області (за місцем реєстрації Товариства) справа, яка розглядається, підсудна Господарському суду Дніпропетровської області (за місцем виконання договору).

При цьому суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду, зокрема, у постанові від 15.06.2022 у справі № 924/674/21 щодо питання застосування чч. 1, 5 ст. 29 ГПК України у подібних правовідносинах.

Колегія суддів виходить з того, що Верховний Суд в ухвалі від 26.06.2024 передав на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справу № 924/698/23 (про визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю електричної енергії у зв`язку з порушенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII та стягнення грошових коштів) з метою відступу від висновку Верховного Суду у постанові від 15.06.2022 у справі № 924/674/21 щодо застосування чч. 1, 5 ст. 29 ГПК України у подібних правовідносинах.

В ухвалі від 26.06.2024 у справі № 924/698/23 Верховний Суд зазначив, що правила у чч. 1, 5 ст. 29 ГПК України застосовуються до зобов`язань, виконання яких можливе лише у певному місці, однак у разі, якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами у ч. 1 ст. 27 цього Кодексу. Поняття місця виконання грошового зобов`язання шляхом безготівкових розрахунків позбавлене сенсу в контексті визначення юрисдикції і не може бути встановлене договором, у зв`язку з чим не підлягає застосуванню ч. 5 ст. 29 ГПК України незалежно від того, чи зазначене в договорі місце виконання, чи ні. Що ж до позовної вимоги про визнання недійсним правочину, то така вимога також не стосується місця виконання договору ані в частині поставки, ані в частині сплати коштів.

Отже, на думку колегії суддів в ухвалі від 26.06.2024 у справі № 924/698/23, територіальна юрисдикція такої категорії спорів має визначатися за загальним правилом ч. 1 ст. 27 ГПК України, згідно з якою позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, на чому у справі, яка розглядається, наголошує Товариство, мотивуючи підставу касаційного оскарження судових рішень за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 30.08.2024 прийняла до розгляду справу № 924/698/23.

Згідно з імперативними вимогами ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Отже, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це насамперед формування обґрунтованих правових позицій щодо застосування всіма судами у подальшій роботі конкретних норм матеріального права або дотримання норм процесуального права, що були неправильно використані судом, і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах із вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи при цьому судам попередніх інстанцій результату вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики - це реалізація принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку, зокрема, об`єднаною палатою.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 7 ч. 1 ст. 228 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Приймаючи до уваги, що питання застосування ч. 1 ст. 27 ГПК України чи чч. 1, 5 ст. 29 цього Кодексу у вирішенні аналогічних спорів є предметом розгляду Суду, з огляду на те що правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у подібній справі № 924/698/23 може мати суттєве значення для вирішення питання про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, колегія суддів з власної ініціативи, з метою дотримання єдності судової практики дійшла висновку про наявність підстав для зупинення касаційного провадження у справі, яка розглядається, до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 924/698/23.

Керуючись ст.ст. 228, 229, 234, 235, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 904/6833/23 до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 924/698/23.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. А. Ємець

Судді: І. М. Бенедисюк

Т. М. Малашенкова