ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" березня 2025 р. Справа № 924/61/25

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Мухи М.Є., за участю секретаря судового засідання Лежніної Я.С. розглянувши матеріали справи

за позовом Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг", м. Київ

до Приватного підприємства "Нафтостиль Летичів", смт. Летичів, Хмельницька область

про розірвання договору та вилучення предмета лізингу

Представники сторін в судове засідання не з`явились.

У судовому засіданні відповідно до ст.240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Процесуальні дії по справі.

Ухвалою від 20.01.2025 відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 11.02.2025. У підготовчому засіданні 11.02.2025 оголошувалась перерва до 26.02.2025. Ухвалою від 26.02.2025 із занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 10.03.2025.

Виклад позицій учасників справи, заяви, клопотання.

Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" звернулось із позовом до суду у якому просить розірвати договір прямого лізингу від 14.02.2013 №22-13-6 пл-стз/88, укладеного між ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" та ПП "Нафтостиль Летичів", та вилучити у ПП "Нафтостиль Летичів" предмет лізингу: комбайн Дон-Лан "Акрос" зав. №11054 в кількості 1 од. та передати позивачу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, таке. Сторонами 14.02.2013р. було укладено Договір прямого лізингу № 22-13-6 пл-стз/88, згідно якого позивач передав відповідачу у користування згідно акту приймання - передачі від 27.06.2013 року комбайн ДОН-ЛАН "Акрос" зав. №11054 в кількості 1 од. строком на 7 (сім) років, а останній зобов`язався сплачувати за це лізингові платежі на умовах Договору. Поряд із цим, рішеннями Господарського суду Хмельницької області у справі №924/1023/20 від 16.11.2020р. стягнуто із відповідача 79884,18грн. (14 платіж в розмірі 78531,66грн. - строк оплати 27.06.2020р.); у справі №924/152/20 від 06.07.2020р. - 83559,89грн. (13 платіж в розмірі 81019,01грн. - строк оплати 27.12.2019р.); у справі №924/821/19 від 09.09.2019р. - 85755,39грн. (12 платіж в розмірі 83506,44грн. - строк оплати 27.06.2019р.); у справі №924/476/19 від 04.07.2019р. - 99887,18грн. (11 платіж в розмірі 85993,87грн. - строк оплати 27.12.2018р.); у справі №924/671/18 від 01.10.2018р. - 185146,39грн. (10 платіж в розмірі 149450,01грн. - строк оплати 27.12.2017р.-27.06.2018р.); у справі №924/438/16 від 07.06.2016р. - 59423,69грн. (штрафні за порушення своєчасності сплати лізингових платежів); у справі №924/127/16 від 02.03.2016р. - 104807,68рн. (05 платіж в розмірі 100918,42грн. - строк оплати 27.12.2015р.); у справі №924/1604/15 від 05.11.2015р. - 121793,29грн. (основний борг в розмірі 101975,85грн.); у справі №924/1349/14 від 21.11.2014р. - 112217,08грн. (2 платіж в розмірі 108380,70грн. - строк оплати 27.06.2014р.). За вказаними судовими рішеннями відкриті виконавчі провадження. Отже, підсумовує позивач, відповідачем не дотримано умов договору щодо своєчасної сплати лізингових платежів.

Посилаючись на правову позицію викладену Верховним Судом у справі №904/1228/18, позивач вважає, що порушення умов договору лізингу в частині своєчасності сплати лізингових платежів, є істотним порушенням умов договору в контексті ч. 2 ст. 651 ЦК України та є підставою для розірвання договору.

Крім того, як зазначає позивач, у відповідності до п. 9.3. Договору, Лізингодавець має право повністю або частково відмовитись від Договору (розірвати його) з наступних підстав: за несплату Лізингоодержувачем протягом 30 календарних днів лізингового платежу; за встановлення порушення Лізингоодержувачем правил користування чи зберігання предмета лізингу, що може завдати шкоди предмету лізингу чи призведе до зниження його вартості; за не укладення Лізингоодержувачем відповідних правочинів або невиконання інших зобов`язань, передбачених договором. Зауважує, що факт не укладення Лізингоодержувачем відповідних правочинів або невиконання інших зобов`язань, передбачених договором встановлено рішенням суду від 14.10.2014р. у справі №924/1329/14 з предметом позовних вимог - зобов`язати відповідача застрахувати предмет лізингу.

Зазначені обставини, на думку позивача, є підставами для розірвання спірного договору та повернення предмету лізингу. Правовими підставами позову позивач вказує ст.ст. 525, 526, 530, 534, 549, 610, 611, 625, ЦК України, ст.10 ЗУ "Про фінансовий лізинг".

У клопотанні від 10.03.2025 представник позивача просить позов задовольнити, провести судове засідання за його відсутності.

Відповідач відзиву на позов не подав, повноважного представника в судове засідання не направив. Ухвали суду від 11.02.2025, 26.02.2025 направлялась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, за адресою, яка згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є його юридичною адресою.

Судом враховується, що згідно статей 42, 46 Господарського процесуального кодексу України участь сторони у судовому засіданні є її правом. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Судом також враховано, що розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Судом також звернуто увагу, що на даний час в Господарському суді Хмельницької області працює система Електронний суд за допомогою якої учасники судового процесу можуть реалізувати права, визначені статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, та подавати в електронному форматі до суду процесуальні документи, пов`язані із розглядом справи у суді (як-то заяви по суті справи).

З огляду на наведене, зважаючи на належне повідомлення відповідача про розгляд справи, вимоги розумності строку судового розгляду, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неподання відповідачем відзиву на позов не призводить до неможливості вирішення спору по суті.

Розглядом матеріалів справи встановлено таке.

14.02.2013р. між державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (лізингодавцем) та приватним підприємством "Нафтостиль Летичів" (лізингоодержувачем) було укладено договір прямого лізингу № 22-13-6 пл-стз/88 (далі договір), відповідно до умов якого лізингодавець передає лізингоодержувачу у користування на визначений договором строк предмет лізингу, який є власністю лізингодавця та визначений у додатку до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу", що є специфікацією предмета лізингу, а останній сплачує за це лізингові платежі на умовах договору (п. 1.1. договору).

Згідно із п. 2.1. договору лізингодавець за договором передає лізингоодержувачу предмет лізингу, який було придбано за рахунок коштів державного бюджету України згідно з Порядком використання коштів державного бюджету, що спрямовуються на придбання вітчизняної техніки і обладнання для агропромислового комплексу на умовах фінансового лізингу та заходи за операціями фінансового лізингу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003р. №1904, що знаходився в користуванні у ТОВ "ДПЗКУ-МТС" на умовах договору фінансового лізингу № 10-11-82стз-фл від 15.06.2011р. і його було повернуто лізингодавцю.

Строк лізингу відраховується з дати підписання акту приймання-передачі між сторонами (п. 2.2.).

Як передбачено п. 2.3. договору перелік, кількість, ціна, вартість, строк лізингу, строк передачі і адреси місця передачі предмета лізингу встановлюються додатками до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу". Передача предмета лізингу здійснюється на умовах EXW (місце передачі визначається в додатку) згідно з Міжнародними правилами Інкотермс.

Відповідно до п.3.1.6 лізингодавець має право в односторонньому порядку відмовитися від Договору та вимагати повернення простроченої заборгованості і Предмета лізингу у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів.

Пунктом 3.4.3 договору визначено, що лізингоодержувач зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 4.3. договору з моменту підписання акта лізингоодержувач за користування предметом лізингу сплачує лізингодавцю чергові лізингові платежі, що включають: відшкодування вартості предмета лізингу рівними частками за весь термін лізингу від суми невідшкодованої попереднім платежем вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору у розмірі, визначеному пунктом 4.1. даного договору; комісію за організацію поставки предмета лізингу у розмірі, визначеному пунктом 4.1. даного договору, яка сплачується разом зі сплатою чергових лізингових платежів згідно з додатком до договору "Графік сплати лізингових платежів" наступним чином: рівними частинами у терміни сплати чергових лізингових платежів.

Черговість сплати лізингових платежів у частині відшкодування вартості предмета лізингу та сплати комісії за супроводження договору кратна шести місяцям. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання акта. Перший лізинговий платіж сплачується через шість місяців з дати підписання акта, подальші платежі - через кожні шість місяців.

Згідно з п. 4.4. розмір лізингових платежів, їх складових частин встановлюються додатком до договору "Графік сплати лізингових платежів".

Договір набуває чинності від дати надходження платежу, визначеного та сплаченого згідно п. 4.2. договору, і діє до закінчення строку лізингу, зазначеного в додатку до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу", та виконання сторонами всіх зобов`язань за цим договором (п. 8.1.).

Згідно п.8.3 договору лізингодавець має право повністю або частково відмовитись від Договору з наступних підстав: за несплату лізингоодержувачем протягом 30 календарних днів лізингового платежу; встановлення порушення лізингоодержувачем правил користування чи зберігання предмета лізингу, що може завдати шкоди предмету лізингу чи призведе до зниження його вартості; за неукладення лізингоодержувачем відповідних правочинів або невиконання інших зобов`язань, передбачених договором.

При цьому договір вважається розірваним починаючи з 10 (десятого) дня дати відправлення цінного листа, з повідомленням про відмову від договору на адресу лізингоодержувача, зазначену у договорі, з врахуванням п. 9.2 договору.

З моменту відправлення лізингодавцем цінного листа, з повідомленням про відмову від договору, лізингоодержувач протягом 17 (сімнадцяти) календарних днів зобов`язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу в технічно справному і комплектному стані на підставі акту приймання-передачі та сплатити заборгованість згідно чергових лізингових платежів та неустойку в розмірі подвійного лізингового платежу за фактичний строк користування предметом лізингу до моменту прийняття предмета лізингу лізингодавцем (п.8.5)

До договору доданий додаток № 1 "Найменування, кількість, ціна вартість предмета лізингу", де зазначено, що предмет лізингу - комбайн Дон-Лан "Акрос", вартістю 1105552,66 грн., попередній лізинговий платіж складає 110552,27 грн.

Відповідно до графіку сплати лізингових платежів зазначено 14 платежів з датою сплати останнього платежу - 27.06.2020р.

27.06.2013р. між державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (лізингодавцем) та приватним підприємством "Нафтостиль Летичів" (лізингоодержувачем) укладено та скріплено підписами сторін акт приймання-передачі, відповідно до якого лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає у платне користування на умовах договору прямого лізингу № 22-13-6 пл-стз/88 від 14.02.2013р. предмет лізингу - комбайн Дон-Лан "Акрос" вартістю 1105552,66 грн.

Рішеннями Господарського суду Хмельницької області у справі №924/1023/20 від 16.11.2020р. стягнуто із відповідача 79884,18грн. (14 платіж в розмірі 78531,66грн. - строк оплати 27.06.2020р.); у справі №924/152/20 від 06.07.2020р. - 83559,89грн. (13 платіж в розмірі 81019,01грн. - строк оплати 27.12.2019р.); у справі №924/821/19 від 09.09.2019р. - 85755,39грн. (12 платіж в розмірі 83506,44грн. - строк оплати 27.06.2019р.); у справі №924/476/19 від 04.07.2019р. - 99887,18грн. (11 платіж в розмірі 85993,87грн. - строк оплати 27.12.2018р.); у справі №924/671/18 від 01.10.2018р. - 185146,39грн. (10 платіж в розмірі 149450,01грн. - строк оплати 27.12.2017р.-27.06.2018р.); у справі №924/438/16 від 07.06.2016р. - 59423,69грн. (штрафні за порушення своєчасності сплати лізингових платежів); у справі №924/127/16 від 02.03.2016р. - 104807,68рн. (05 платіж в розмірі 100918,42грн. - строк оплати 27.12.2015р.); у справі №924/1604/15 від 05.11.2015р. - 121793,29грн. (основний борг в розмірі 101975,85грн.); у справі №924/1349/14 від 21.11.2014р. - 112217,08грн. (2 платіж в розмірі 108380,70грн. - строк оплати 27.06.2014р.).

В матеріалах справи наявні копії постанов про відкриття виконавчих проваджень щодо стягнення із відповідача заборгованості із сплати лізингових платежів та штрафу за наказами №924/1329/14 від 26.02.2015, №924/1604/15 від 16.11.2015, №924/438/16 від 21.06.2016, №924/127/16 від 15.03.2016, №924/671/18 від 29.10.2018, №924/476/19 від 05.08.2019, №924/821/19 від 18.10.2019, №924/821/19 від 07.10.2019р., №924/152/20 від 28.05.2020, №924/1023/20.

28.08.2023 позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення предмету лізингу протягом 17 календарних днів за договором прямого лізингу від 14.02.2013 №22-13-6 пл-стз/88 від 14.02.2013р. на адресу Хмельницької філії компанії, для чого протягом 10 днів з дня отримання цього листа письмово повідомити лізингодавця (листом, телеграмою) в межах 17 днів про дату і час повернення предмету лізингу.

Вимога залишена відповідачем без відповіді, предмет лізингу не повернуто.

Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання згідно умов договору не виконав, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Норми права застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасникам справи та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 14.02.2013р. між державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (лізингодавцем) та приватним підприємством "Нафтостиль Летичів" (лізингоодержувачем) було укладено договір прямого лізингу № 22-13-6 пл-стз/88 (далі договір), відповідно до умов якого лізингодавець передає лізингоодержувачу у користування на визначений договором строк предмет лізингу, який є власністю лізингодавця та визначений у додатку до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу", що є специфікацією предмета лізингу, а останній сплачує за це лізингові платежі на умовах договору (п. 1.1. договору).

Пунктами 4-8 Договору сторони погодили умови лізингових платежів, амортизації, передачу предмету лізингу, перехід права власності, страхування, відповідальність сторін, строк дії, дострокове припинення дії договору, повернення предмету лізингу, інші умови.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно з пунктом 8.1 даний Договір набуває чинності від дати надходження платежу, визначеного та сплаченого згідно п. 4.2. договору, і діє до закінчення строку лізингу, зазначеного в додатку до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу", та виконання сторонами всіх зобов`язань за цим договором.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та §5 глави 58 Цивільного кодексу України.

Загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України "Про фінансовий лізинг" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).

Так, відповідно до ст. 2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з частиною 1, частиною 2 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням встановлених параграфом 6 цього Кодексу та законом; до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Суд зазначає, що за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець зобов`язаний у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

Об`єктом фінансового лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, що відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо передачі якого в лізинг законом не встановлено обмежень (частина 1 статті 807 Цивільного кодексу України).

У статті 11 вказаного Закону передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору.

Матеріалами справи встановлено, що 27.06.2013р. між державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (лізингодавцем) та приватним підприємством "Нафтостиль Летичів" (лізингоодержувачем) укладено та скріплено підписами сторін акт приймання-передачі, відповідно до якого лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає у платне користування на умовах договору прямого лізингу № 22-13-6 пл-стз/88 від 14.02.2013р. предмет лізингу - комбайн Дон-Лан "Акрос" вартістю 1105552,66 грн.

Як визначено статтею 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору в частині своєчасної та повної оплати лізингових платежів, позивач неодноразово звертався до суду про стягнення заборгованості в примусовому порядку. Так, рішеннями Господарського суду Хмельницької області у справі №924/1023/20 від 16.11.2020р. стягнуто із відповідача 79884,18грн. (14 платіж в розмірі 78531,66грн. - строк оплати 27.06.2020р.); у справі №924/152/20 від 06.07.2020р. - 83559,89грн. (13 платіж в розмірі 81019,01грн. - строк оплати 27.12.2019р.); у справі №924/821/19 від 09.09.2019р. - 85755,39грн. (12 платіж в розмірі 83506,44грн. - строк оплати 27.06.2019р.); у справі №924/476/19 від 04.07.2019р. - 99887,18грн. (11 платіж в розмірі 85993,87грн. - строк оплати 27.12.2018р.); у справі №924/671/18 від 01.10.2018р. - 185146,39грн. (10 платіж в розмірі 149450,01грн. - строк оплати 27.12.2017р.-27.06.2018р.); у справі №924/438/16 від 07.06.2016р. - 59423,69грн. (штрафні за порушення своєчасності сплати лізингових платежів); у справі №924/127/16 від 02.03.2016р. - 104807,68рн. (05 платіж в розмірі 100918,42грн. - строк оплати 27.12.2015р.); у справі №924/1604/15 від 05.11.2015р. - 121793,29грн. (основний борг в розмірі 101975,85грн.); у справі №924/1349/14 від 21.11.2014р. - 112217,08грн. (2 платіж в розмірі 108380,70грн. - строк оплати 27.06.2014р.).

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95 від 28 жовтня 1999 року, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11 від 29 листопада 2016 року, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92 від 22 листопада 1995 року, § 36).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами частини 4 статті 75 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16.

Таким чином, оскільки факти, встановлені вищезазначеними рішеннями Господарського суду Хмельницької області, які набрали законної сили, не підлягають доказуванню, суд констатує, що обставини невиконання відповідачем умов Договору прямого лізингу № 22-13-6пл-стз/88 від 13.02.2013, наслідком чого є наявність заборгованості за лізинговими платежами, в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доказуванню.

Згідно п.8.3 договору лізингодавець має право повністю або частково відмовитись від Договору з наступних підстав: за несплату лізингоодержувачем протягом 30 календарних днів лізингового платежу; встановлення порушення лізингоодержувачем правил користування чи зберігання предмета лізингу, що може завдати шкоди предмету лізингу чи призведе до зниження його вартості; за неукладення лізингоодержувачем відповідних правочинів або невиконання інших зобов`язань, передбачених договором.

При цьому договір вважається розірваним починаючи з 10 (десятого) дня дати відправлення цінного листа, з повідомленням про відмову від договору на адресу лізингоодержувача, зазначену у договорі, з врахуванням п. 9.2 договору.

Згідно з п. 1 частини першої ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до п.3,4 ч.1 ст.10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом, а також вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Підстави для зміни або розірвання договору передбачені ст. 651 ЦК України.

Частиною першою та третьою ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частини перша та друга ст. 653 ЦК України).

Відповідно до частини другої ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судом береться до уваги, що 28.08.2023 позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення предмету лізингу протягом 17 календарних днів за договором прямого лізингу від 14.02.2013 № 22-13-6 пл-стз/88 від 14.02.2013р. на адресу Хмельницької філії компанії, для чого протягом 10 днів з дня отримання цього листа письмово повідомити лізингодавця (листом, телеграмою) в межах 17 днів про дату і час повернення предмету лізингу.

Однак, вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та належного виконання.

Отже, матеріалами справи підтверджується наявність у даному випадку обставин істотного порушення умов договору, а відтак, наявність підстав для розірвання договору за рішенням суду на вимогу позивача в порядку частини другої ст. 651 ЦК України у зв`язку з істотним порушення договору відповідачем.

Відтак, беручи до уваги встановлені судом обставини справи, вищенаведені умови укладеного між сторонами Договору та приписи п.3,4 ч.1 ст.10 Закону України "Про фінансовий лізинг", суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог про розірвання Договору прямого лізингу №22-13-6 пл-стз/88 від 14.02.2013, тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно з п. 7 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" (в редакції на момент укладення договору) лізингоодержувач зобов`язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Відповідно до п.8.5 договору з моменту відправлення лізингодавцем цінного листа, з повідомленням про відмову від договору, лізингоодержувач протягом 17 (сімнадцяти) календарних днів зобов`язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу в технічно справному і комплектному стані на підставі акту приймання-передачі та сплатити заборгованість згідно чергових лізингових платежів та неустойку в розмірі подвійного лізингового платежу за фактичний строк користування предметом лізингу до моменту прийняття предмета лізингу лізингодавцем.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання зобов`язань з передачі предмета лізингу лізингодавцю за його вимогою, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У постанові від 15.06.2021 року по справі №904/5726/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за частиною третьою статті 615 ЦК України внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Отже, з моменту розірвання договору фінансового лізингу з ініціативи лізингодавця у лізингоодержувача виникає обов`язок негайно повернути об`єкт лізингу у відповідному стані.

Враховуючи вищевикладене, розірвання укладеного між сторонами Договору прямого лізингу від 14.02.2013 №22-13-6 пл-стз/88, а також відсутність доказів передачі відповідачем предмету лізингу позивачу (за його вимогою), з урахуванням умов укладеного між сторонами Договору та приписів пункту 7 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", таке майно підлягає вилученню шляхом передачі на користь позивача, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а предмет лізингу - комбайн Дон-Лан "Акрос", відповідно, вилученню у відповідача та передачі ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг".

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (частина 1статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника.

Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати із сплати судового збору покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241, 247-252, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Розірвати договір прямого лізингу №22-13-6пл-стз/88 від 14.02.2013р. укладений між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" та Приватним підприємством "Нафтостиль Летичів".

Вилучити у Приватного підприємства "Нафтостиль Летичів" () предмет лізингу - комбайн Дон-Лан "Акрос" зав.№11054 в кількості 1од. та передати Державному публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" ().

Стягнути з Приватного підприємства "Нафтостиль Летичів" (Хмельницька область, Хмельницький район, смт. Летичів, вул. Л. Кармелюка, 83/3, ) на користь Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, ) - 6056грн. (шість тисяч п`ятдесят шість гривень) витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення. Порядок подання апеляційної скарги визначений ст. 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 18.03.2025р.

Суддя М.Є. Муха

Віддруковано 2 примірники:

1 - до матеріалів справи;

2 - відповідачу - 31500 Хмельницька обл., смт. Летичів, вул. Л. Кармелюка, 83, кв.3. рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Позивачу направлено до Електронного кабінету в ЄСІТС.