ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

18 березня 2025 року Справа № 918/889/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Павлюк І.Ю. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Петрук О.В.,

представники учасників справи:

позивача - Манячук О.М.;

відповідача - Мороз В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту житлово-комунального господарства, майна та будівництва виконавчого комітету Вараської міської ради на рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2025, повний текст якого складено 24.01.2025, у справі №918/889/24 (суддя Селівон А.О.)

за позовом Департаменту житлово-комунального господарства, майна та будівництва

виконавчого комітету Вараської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Кушнір Тетяни Дмитрівни

про стягнення 504 922 грн 27 коп безпідставно збережених коштів

В вересні 2024 року Департамент житлово-комунального господарства, майна та будів-ництва виконавчого комітету Вараської міської ради (надалі в тексті Департамент) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Кушнір Тетяни Дмитрівни (надалі в тексті Підприємець) 504 922,27 грн безпідставно збережених коштів.(т.1, арк.справи 1-6).

За наслідками розгляду справи №918/889/24 Господарський суд Рівненської області частково задоволив позов Департаменту, присудивши до стягнення з Підприємця на користь Департаменту 124 584,02 грн заборгованості та 1 866,19 грн витрат зі сплати судового збору. В задоволенні решти грошових вимог суд відмовив.(т.1, арк.справи 223-238).

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що орендні платежі правомірно нараховані з 21.10.2021 по 15.04.2022 згідно з умовами Договору №292 від 02.11.2011. Водночас, з 16.04.2022 по 10.04.2024 на думку суду необхідно керуватися умовами Договору №4340-Д-20-22, який було визнано укладеним рішенням господарського суду Рівненської області від 12.03.2024 у справі №918/1362/23.

Здійснивши перевірку нарахованої суми за оренду за період з 21.10.2021 по 10.04.2024 та надходження оплати орендних платежів від Підприємця у цей період, суд першої інстанції дійшов висновку, що до стягнення підлягає заборгованість у розмірі 124 584,02 грн. В решті позовних вимог було відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Департамент подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2025 у справі №918/889/24 та ухвалити нове, яким повністю задоволити позовні вимоги. Стягнути з Підприємця на користь Департаменту 504 922,27 грн безпідставно збережених коштів за фактичне користу-вання нежитловим приміщенням загальною площею 157,0 м2 вбудовано-прибудованим до багато-квартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: м.Вараш, м-н Будівельників, 25, корпус 6, у розмірі, а також сплачений судовий збір у розмірі 11 376,00 грн.(т.2, арк.справи 1-6).

Скаржник вважає, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції є нечіткими та не відповідають обставинам справи.

Апелянт вважає, що не сплачуючи кошти за фактичне користування комунальним нерухо-мим майном площею 157,0 м2, що знаходиться за адресою: м.Вараш, м-н Будівельників, 25, корпус 6, після припинення 29.10.2020 терміну дії Договору оренди №292 від 02.11.2011 та за відсутності укладеного договору в період з 21.10.2021 по 10.04.2024 Відповідачка збільшила вартість власного майна, натомість територіальною громадою втрачено належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто, має місце факт безпідставного збереження саме орендної плати Відповідачем за рахунок територіальної громади.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №918/889/24 та призначено до розгляду на 18.03.2025.(т.2, арк. справи 44).

10.03.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив, в якому Підприємець просить залишити рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2025 у даній справі без змін, а апеляційну скаргу Департаменту без задоволення.(т.2, арк. справи 46-48).

В судовому засіданні апеляційної інстанції 18.03.2025 представники Департаменту підтри-мав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задоволити, представник Підприємця надав свої пояснення та заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити без змін рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2025.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господ-дарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як стверджено матеріалами справи, 02.11.2011 Кузнецовським міським комунальним підприємством (на даний час Комунальне підприємство «Вараштепловодоканал» Вараської міської ради-орендодавцем) та Підприємцем-орендарем укладено Договір №292, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індиві-дуально визначене нерухоме майно, а саме частину нежитлового приміщення загальною площею 157,00 м2, вбудовано-прибудованого в багатоквартирний житловий будинок, що знаходиться за адресою: мікрорайон Будівельників буд.25, корпус 6 місто Кузнецовськ Рівненської області і перебуває на балансі Кузнецовського міського комунального підприємства, вартість якого визначена шляхом проведення незалежної оцінки і становить 349 800,00 грн.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Договору №292 орендар вступає у строкове платне користу-вання майном у термін, зазначений договором, згідно з актом приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається територіальна громада, а орендар користується ним протягом строку оренди.

У разі закінчення строку (розірвання) Договору оренди, орендоване майно має бути повер-нуто орендодавцю в 5-ти денний термін у належному стані, не гіршому, ніж на час передачі його в оренду за актом приймання-передачі, з урахуванням фізичного зносу. Майно вважається повер-неним орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі, у іншому випадку орендодавець має право скласти акт прийому приміщень в односторонньому порядку, що матиме юридичну силу, а також має право звільнити приміщення від майна орендаря та прийняти це майно на відповідальне зберігання (з подальшим відшкодуванням усіх понесених витрат за рахунок орендаря). Обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає Майно іншій стороні договору.(пункти 2.6, 2.7 Договору №292).

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна, затвердженого рішенням Кузнецовської Міської ради від 10.12. 2009 №643, за базовий місяць розрахунку (жовтень 2011 року) складає 5 231,26 грн, крім того ПДВ (20%) 1 046,25 грн. Усього орендна плата в місяць, разом з ПДВ складає 6 277,51 грн. Відповідно до протоколу засідання комісії з проведення конкурсу на право оренди комунального майна від 11.10.2011 орендна плата за перший місяць оренди становить 9 200,00 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній на індекс інфляції за поточний місяць.(п. 3.1, 3.2 Договору №292).

Відповідно до пункту 3.6 Договору №292 за користування об`єктом оренди орендар вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Згідно з пунктами 5.8, 5.9 Договору № 292 орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві орендоване майно відповідно до пунктів 2.6, 2.7 у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (пов-ної або часткової) орендованого майна з вини орендаря та сплатити плату за весь фактичний час використання майна до моменту його передачі (повернення орендодавцю, незалежно від терміну дії даного договору).

Пунктом 9.2 Договору №292 передбачено, що за невиконання, або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Договір №292 згідно з п.10.1. набирає чинності з 02.11.2011 і діє до 31.10.2014.(т.1, арк. справи 24-25).

З матеріалів справи вбачається, що додатковою угодою №1 від 08.10.2014 сторони внесли зміни до Договору оренди №292, доповнивши пунктом 10.8. «У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору після закінчення його строку протягом одного місяця, він вважається продовженим на кожний наступний термін на тих самих умовах, які передбачені даним Договором».(т.1, арк.справи 27).

В подальшому, сторони уклали ще ряд додаткових угод, якими вносили зміни до Договору №292. Зокрема останньою додатковою угодою №6 від 25.11.2017, поміж іншого, сторони встано-вили новий строк чинності Договору №292, а саме до 29.10.2020.(т.1, арк.справи 30).

Матеріалами справи свідчать, що згідно з рішенням Вараської міської ради від 24.02.2021 №166 «Про врегулювання відносин щодо оренди майна комунальної власності Вараської міської територіальної громади (крім земельних питань)», зі змінами та доповненнями згідно з рішенням від 04.06.2021 №431 Департамент наділено повноваженнями орендодавця щодо: єдиних майно-вих комплексів комунальних підприємств, їхніх відокремлених структурних підрозділів, нерухо-мого майна (будівель, споруд, приміщень, а також їх окремих частин) комунальної власності, іншого окремого індивідуально визначеного майна комунальної власності.(т.1, арк.справи 31-33).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вараської міської ради від 20.08.2021 №623 «Про передачу комунального майна з балансу Комунального підприємства «Вараштепловодо-канал» Вараської міської ради на баланс Департаменту» нежитлове приміщення вбудовано-при-будоване до багатоквартирного житлового будинку за адресою: м-н Будівельників 25/6 передано на балансовий облік Департаменту (акт приймання-передачі основних засобів від 21.10.2021).(т.1, арк.справи 34-зворот, 35).

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до додаткової угоди №6 від 25.11.2017 до Договору №292 строк чинності договору до 29.10.2020.

З матеріалів справи вбачається, що згідно акту візуального обстеження від 04.01.2024 приміщення: нерухомого майна площею 157,0 м2, що належить до комунальної власності та знаходиться за адресою: Рівненська обл., Вараський р-н, м.Вараш, мікрорайон Будівельників, буд.25, корп.6 працівниками Департаменту в присутності Підприємця встановлено користування Підприємцем вказаним майном та здійснення в ньому підприємницької діяльності без достатньої правової підстави.(т.1, арк.справи 44-зворот, 45).

Водночас, сторони не заперечують, що 11.04.2024 на виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2024, постановленого у справі №918/1362/23 між Депар-таментом та Підприємцем укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до кому-нальної власності Вараської міської територіальної громади №4340-Д-20-22 (об`єкт оренди частина нежитлового приміщення, вбудовано-прибудованого до багатоквартирного житлового будинку, загальною площею 157,0 м2, що знаходиться за адресою: м.Вараш, м-н Будівельників, 25/6).(т.1, арк.справи 36-зворот, 37-43).

У вказаному рішенні Господарським судом Рівненської області встановлено обставини користування предметом оренди на час розгляду справи, чого сторони не заперечують.

Вказане майно передано на балансовий облік Департаменту 21.10.2021, тож з 21.10.2021 до 10.04.2024 Департамент нарахував Підприємцю оренду плату за безперервне фактичне користу-вання майном відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору №292 з урахуванням корегування орендної плати на індекс інфляції за поточний місяць, а саме: жовтень 2021р. на суму 6 886,48 грн; листопад 2021р. на суму 21 540,23 грн; грудень 2021р. на суму 21 712,55 грн; січень 2022р. на суму 21 842,83 грн; лютий 2022р. на суму 22 126,79 грн; березень 2022р. на суму 22 480,82 грн; квітень 2022р. на суму 23 492,46 грн; травень 2022р. на суму 24 220,73 грн; червень 2022р. на суму 24 874,69 грн; липень 2022р. на суму 25 645,81 грн; серпень 2022р. на суму 25 825,33 грн; вересень 2022р. на суму 26 109,41 грн; жовтень 2022р. на суму 26 605,49 грн; листопад 2022р. на суму 27 270,63 грн; грудень 2022р. на суму 27 461,52 грн; січень 2023р. на суму 27 653,75 грн; лютий 2023р. (до 14.02.2023) на суму 13 937,49 грн; лютий 2023р. (з 15.02.2023) на суму 6 968,75 грн; березень 2023р. на суму 14 035,05 грн; квітень 2023р. на суму 14 245,58 грн; травень 2023р.у на суму 14 274, 07 грн; червень 2023р. на суму 14 345,44 грн; липень 2023р. на суму 14 460,20 грн; серпень 2023р. на суму 14 373,44 грн; вересень 2023р. на суму 14 172,21 грн; жовтень 2023р. на суму 14 243,07 грн; листопад 2023р. на суму 14 357,02 грн; грудень 2023р. на суму 14 428,80 грн; січень 2024р. на суму 14 529,80 грн; лютий 2024р. на суму 14 587,92 грн; березень 2024р.у на суму 14 631,69 грн; квітень 2024р. на суму 4 901,62 грн.

При цьому Департаментом враховано, що рішенням Вараської міської ради від 09.02.2023 №1808-РР-VIII «Про надання пільг з орендної плати за майно комунальної власності Вараської міської територіальної громади» на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування з 15.02.2023 орендна плата нараховується орендарям у розмірі 50% розміру орендної плати, встановленої договором (з урахуванням її індексації).(т.1, арк.справи 47-зворот, 48).

Як вбачається з позовної заяви, Департамент стверджує, що за період з вересня 2023р. по березень 2024р. ФОП Кушнір Т.Д. здійснила оплату у сумі 83 319,40 грн (з яких: на рахунок Департаменту надійшло в загальному 59 598,58 грн, а на рахунок місцевого бюджету в загальному надійшло 23 720,82 грн.), що на переконання Позивача підтверджує факт користу-вання вказаним майном Підприємцем.

Вважаючи, що в період 21.10.2021 10.04.2024 ФОП Кушнір Т.Д. користувалась комуналь-ним майном без укладення договору, здійснювала свою господарську діяльність з метою отримання доходу та не сплачувала кошти за фактичне користування приміщенням, у зв`язку з чим, місцевий бюджет Вараської міської територіальної громади недоотримав кошти у вигляді орендної плати за використання даного комунального приміщення інтересам територіальної громади заподіяно шкоди.

З огляду на це, Департамент звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з Підприємця 504 922,27 грн безпідставно збережених коштів на підставі ст.1212 ЦК України.

Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Рівненської області від 23.01.2025 у справі №918/889/24 позов задоволено частково.(т.1, арк.справи 223-238).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Департаменту на рішення суду першої інстанції безпідставна і не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги, що у відповідності до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом даного спору є безпідставно набуті кошти.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ч.2 ст.16 ЦК України, який не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений догово-ром або законом чи судом у визначених законом випадках.(абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України).

Отже захист порушених прав це передбачені законом, договором чи визначені судом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Спосіб захисту порушеного права обирається позивачем. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Обраний позивачем спосіб захисту повинен здійснюватися у спосіб, встановлений умовами договору, положеннями чинного законодавства у відповідних правовідносинах, має забезпечувати реальний захист і відновлення порушеного права та можливість виконання прийнятого судового рішення в процедурі виконав-чого провадження.

Порушені право та/або інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16 та Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є під-ставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №917/467/17, від 25.06.2018 у справі №910/ 24249/16, від 17.07.2018 у справі №910/237/18, від 14.08.2018 у справі №910/ 1972/17, від 23.05. 2019 у справі №920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18.

Матеріали справи свідчать про покликання Департаменту на те, що після закінчення договору оренди №292 від 02.11.20211 ФОП Кушнір Т.Д. продовжувала користуватися об`єктом нерухомого майна, що належить до комунальної власності без укладення договору та без сплати орендних платежів, що зумовило недоотримання коштів територіальною громадою. Тому, несплачені орендні платежі є тими коштами, що Відповідач зберіг у себе без належної правової підстави.

Водночас, як вбачається з позовної заяви та з апеляційної скарги правовою підставою заявлених позовних вимог зазначено ст.1212 ЦК України.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що загальні підстави для виникнення зобов-язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (кондикційні зобов`язання) визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збага-чення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх право-вих підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами КП «Вараштепловодо-канал» як первісний орендодавець та ФОП Кушнір Т.Д. як орендар 02.11.2011 уклали Договір оренди №292, за умовами якого для Підприємця було передано в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме частину нежитлового приміщення загальною площею 157,00 м2, вбудовано-прибудованого до багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: мікрорайон Будівельників будинок 25, корпус 6 місто Кузнецовськ Рівненської області і перебуває на балансі Кузнецовського міського комунального підприємства, вартість якого визначена шляхом проведення незалежної оцінки і становить 349 800,00 грн.

Згідно з пунктами 2.6, 2.7 Договору №292, у разі закінчення строку (розірвання) договору оренди, орендоване майно має бути повернуто орендодавцю в 5-ти денний термін у належному стані, не гіршому, ніж на час передачі його в оренду за актом приймання-передачі, з урахуванням фізичного зносу. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі, у іншому випадку орендодавець має право скласти акт прийому при-міщень в односторонньому порядку, що матиме юридичну силу, а також має право звільнити приміщення від майна орендаря та прийняти це майно на відповідальне зберігання (з подальшим відшкодуванням усіх понесених витрат за рахунок орендаря). Обов`язок зі складання акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Пунктами 5.8, 5.9 Договору №292 передбачено обов`язок орендаря у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві орендоване майно відповідно до пунктів 2.6, 2.7 у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря та сплатити плату за весь фактичний час використання майна до моменту його передачі (повернення орендодавцю, незалежно від терміну дії даного договору).

Таким чином, сторони в Договорі №292 узгодили, що його дія в частині оплати орендних платежів розповсюджується на них до моменту передачі майна орендодавцю за актом приймання-передачі.

При цьому, правовідносини між сторонами даного спору Департаментом та Підприємцем, виникли з 21.10.2021, оскільки відповідно до акта приймання-передачі основних засобів від 21.10.2021 спірне майно передано від КП «Вараштепловодоканал» (попередній орендодавець) на баланс Департаменту.

В подальшому 15.04.2022, як вбачається з матеріалів справи, сторонами складено акт повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності.(т.1, арк.справи 91).

Крім того, апеляційний суд зауважує, що здійснюючи розрахунок заборгованості згідно зі ст.1212 ЦК України Департамент виходить лише з умов Договору №292 від 02.11.2011.

З огляду на вище встановлене та положення глави 83 ЦК України, колегія суддів виснує, що правовідносини між Позивачем та Відповідачем у період з 21.10.2021 по 15.04.2022 регулювалися умовами Договору №292, а тому обґрунтування позовних вимог положеннями ст.1212 ЦК України у спірний період є безпідставним, про що правильно вказав суд першої інстанції.

Колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №265/6582/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 15.06.2021 у справі №916/585/18 (916/1051/ 20).

У пункті 7.43 постанови від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила: з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, пред-метом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Апеляційним судом враховано, що згідно вимог ч.1-2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України (надалі в тексті ГК України) госпо-дарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, перед-бачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 ЦК України, яка кореспондується з ст.173 ГК України в силу госпо-дарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учас-никами) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі борж-ник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформа-цію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, яка кореспондується з ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання (ч.2 ст.193 ГК України).

Згідно з приписами частин першою, третьою статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна.

Частиною першою статті 286 ГК України передбачено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Як встановлено апеляційним судом, в період з 21.10.2021 по 15.04.2022 правовідносини між Позивачем та Відповідачем регулювалися умовами Договору оренди №292. Водночас, матеріали справи не містять, а Відповідачем не надано доказів сплати орендних платежів. Тому, здійснивши перевірку нарахувань орендних платежів за цей період, колегія суддів вважає арифметично пра-вильною обчислену суму заборгованості Відповідача перед Позивачем 128 335,93 грн.(жовтень 2021р. на суму 6 886,48 грн; листопад 2021р. на суму 21 540,23 грн; грудень 2021р. на суму 21 712, 55 грн; січень 2022р. на суму 21 842,83 грн.; лютий 2022 року на суму 22 126,79 грн; березень 2022р. на суму 22 480,82 грн; 01.04-15.04.2022 на суму 11 746,23 грн.).

Щодо нарахування орендних платежів за період користування спірним майном з 16.04.2022 по 10.04.2024, апеляційний суд бере до уваги наступне.

Переглядаючи рішення у даній справі, колегія суддів виходить з того, що обставини, уста-новлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало закон-ної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.(ч.4 ст.75 ГПК України).

Колегією суддів встановлено, що існує судове рішення, яке має преюдиційне значення для розгляду даної справи, а саме: рішення у справі №918/1362/23 за позовом фізичної особи підприємця Кушнір Тетяни Дмитрівни до Департаменту житлово-комунального господарства, майна та будівництва виконавчого комітету Вараської міської ради про визнання укладеним договору оренди нерухомого майна №4340-Д-20-22.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Колегія суддів зауважує, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» №28342/95, п.61, ECHR 1999-VII).

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов-язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Так, Господарським судом Рівненської області рішенням від 12.03.2024 у справі №918/1362/ 23 позов ФОП Кушнір Т.Д. задоволено. Визнано укладеним між Департаментом житлово-кому-нального господарства, майна та будівництва виконавчого комітету Вараської міської ради та ФОП Кушнір Т.Д. договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності Вараської територіальної громади №4340-Д-20-22 у редакції рішення.

Суд у справі №918/1362/23 встановив, що відповідно до протоколу електронного аукціону №LL001-UА-613 від 14.04.2022 ФОП Кушнір Т.Д. стала переможницею електронного аукціону щодо передачі в оренду вказаного майна. 15.04.2022 орендар та орендодавець підписали акт повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності. За цим актом повернуто майно, яке перебувало в оренді Підприємця та яке було предметом електронного аукціону.

Крім того, суд виснував: «...сторони цього спору досягли домовленості щодо усіх істотних умов договору, об`єкт оренди перебуває у орендаря, а орендодавець не ставить питання про його повернення. Орендар вчинив достатні дії для отримання права оренди, однак нотаріальне посвідчення договору було ускладнене через обставини, що перебували поза волею орендаря. Однак Департамент, як орендодавець, допустив надмірний формалізм, заперечуючи можливість нотаріального посвідчення договору понад строк, протягом якого такі дії взагалі не були можли-вими та стверджував про неукладеність (нікчемність) договору, що в сукупності з незабезпечен-ням явки уповноважених представників відповідача для вчинення нотаріальних дій свідчить про ухилення від нотаріального посвідчення спірного правочину».

Ухвалюючи рішення про задоволення позову у справі №918/1362/23, суд дійшов висновку про неправомірність дій Департаменту під час укладання Договору №4340-Д-20-22.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до правовідносин Департаменту та Підприємця в період з 16.04.2022 по 10.04.2024 належить застосовувати положення Договору №4340-Д-20-22.

Апеляційний суд також бере до уваги, що рішенням Вараської міської ради від 09.02.2023 №1808-РР-VIII «Про надання пільг з орендної плати за майно комунальної власності Вараської міської територіальної громади» на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування з 15.02.2023 орендарям орендна плата нараховується у розмірі 50% розміру орендної плати, встановленої договором (з урахуванням її індексації).

Перевіривши здійснений розрахунок судом першої інстанції за період з 16.04.2022 по 10.04.2024, апеляційний суд погоджується, що розмір орендної плати за користування майном в цей період становить 94 824,15 грн (в тому числі з 16.04.2022 по лютий 2023 52 247,50 грн та за період з березня 2023 по 10.04.2024 42 576,65 грн).

Таким чином, загальний розмір нарахованої орендної плати в спірний період з 31.10.2021 по 10.04.2024 становить 223 160,08 грн.(128 335,93 грн + 94 824,15 грн).

Сторони не заперечують, що в період з 16.04.2022 по 10.04.2024 орендна плата сплачується з розрахунку 70% на рахунок балансоутримувача та 30% на рахунок місцевого бюджету. Водночас, як в позові, так і в апеляційний скарзі Департамент стверджує, що Підприємець сплатив орендні платежі в сумі 83 319,40 грн (59 598,58 грн на рахунок позивача та 23 720,82 грн на рахунок місцевого бюджету). Разом з тим, ФОП Кушнір Т.Д. ствердила платіжними інструкціями та квитанціями сплату в цей період коштів в сумі 98 824,15 грн.

Надаючи оцінку поданим Позивачем та Відповідачем доказам у даній справі, колегія суддів приймає до уваги, що основними засадами судочинства, згідно зі статтею 129 Конституції України є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як одну із засад (принципів) господарського судочинства законодавцем визначено змагаль-ність сторін (п.4 ч.3 ст.2 ГПК України).

Колегія суддів наголошує, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Тому згідно з принципом змагальності саме Відповідач в даному випадку має довести обставини, що свідчать про відсутність заборгованості за Договором, позаяк перекладення цього обов`язку на Позивача або на суд нівелює застосування принципу змагальності.

Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

Апеляційний господарський суд приймає до уваги, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», під-креслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтверд-ження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27.10.1993 та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996).

Перевіривши надані Відповідачем копії платіжних інструкцій та квитанцій, апеляційним судом встановлено, що останнім в період з 16.04.2022 по 10.04.2024 сплачено 98 647,15 грн, з яких 70 128,82 грн на рахунок Департаменту як балансоутримувача (70%) та 28 518,33 грн на рахунок місцевого бюджету (30%).

Враховуючи вищевикладене, на переконання колегії суддів, надані Відповідачем докази копії платіжних інструкцій та квитанцій є більш вірогідними доказами, що стверджують оплату ФОП Кушнір Т.Д. орендних платежів за період з 16.04.2022 по 10.04.2024 в сумі 98 647,15 грн (т.1, арк.справи 95-106), аніж складені Позивачем в односторнььому порядку таблиці «Нарахування за користування нерухомим майном» завірені лише виконавцем Совгуть Л. та відтиском печатки Департаменту про сплату Підприємцем 83 319,40 грн.(т.1, арк.справи 45-зворот, 46-47).

Взявши до уваги обґрунтовану заборгованість ФОП Кушнір Т.Д. перед Департаментом зі сплати орендних платежів за користування нерухомим майном, а саме частиною нежитлового приміщення загальною площею 157,00 м2, вбудовано-прибудованого до багатоквартирного житло-вого будинку, що знаходиться за адресою: мікрорайон Будівельників буд.25, корпус 6 м.Кузнє-цовськ Рівненської обл. за період з 21.10.2021 по 10.04.2024 в сумі 223 160,08 грн. (128 335,93 грн + 94 824,15 грн) та підтверджену оплату Підприємцем в сумі 98 647,15 грн, з урахуванням переплати 71,08 грн на рахунок місцевого бюджету колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог в сумі 124 584,02 грн. Таким чином, в частині стягнення 380 338,25 грн в задоволенні позову належить відмовити за безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів скаржника не встановлено.

Таким чином, матеріалами справи спростовуються доводи Скаржника про неправомірність висновків суду першої інстанції щодо характеру правовідносин сторін, рівно як і твердження про невмотивованість висновку про часткову обґрунтованість заявленого позову, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та без-посередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86ГПКУкраїни).

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може пред-ставити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законо-давства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарсь-кого суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту житлово-комунального господарства, майна та будів-ництва виконавчого комітету Вараської міської ради на рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2025 у справі №918/889/24 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню до Верхов-ного Суду за виключенням випадків, передбачених ст.287 ГПК України.

3. Матеріали справи №918/889/24 повернути до господарського суду Рівненської області

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Розізнана І.В.