ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 березня 2025 року Cправа № 904/5287/24

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи №904/5287/24

за позовом: Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ВОГ РЕСУРС

про стягнення 185 966,67 грн.

Встановив: Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ВОГ РЕСУРС про стягнення 185 966,67 грн. безпідставно збережених коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань згідно договору купівлі-продажу № 191/23 від 04.10.2023 в частині безпідставно збережених коштів у вигляді сум ПДВ за договором .

Ухвалою суду від 05.12.2024 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив передати за територіальною підсудністю матеріали справи №904/5287/24 Господарському суду Волинської області.

Ухвалою суду від 27.12.2024 позовну заяву залишено без руху, надано заявнику строк у 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків, а саме надання суду позовної заяви з прохальною частиною .

Через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшла уточнена позовна заява за вх. №01-75/251/25.

Ухвалою суду від 15.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала суду від 15.01.2025 про відкриття провадження у справі, була надіслана електронною поштою в електронний кабінет позивача Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ та відповідно до довідки Господарського суду Волинської області була доставлена до електронного кабінету 15.01.2025.

Ухвала суду від 15.01.2025 про відкриття провадження у справі, була надіслана електронною поштою в електронний кабінет відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ВОГ РЕСУРС та відповідно до довідки Господарського суду Волинської області була доставлена до електронного кабінету 15.01.2025.

У відповідності до п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач та відповідач про розгляд справи судом повідомлений належним чином.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

29.01.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю ВОГ РЕСУРС через відділ документального забезпечення та контролю суду надійшов відзив на позовну заяву за вх.№01-87/201/25, у якому відповідач просить суд у задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

31.01.2025 від позивача через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив за вх.№01-87/271/25.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Згідно ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежності від обставин справи та з розгляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив:

04 жовтня 2023 року за результатами здійснення закупівлі шляхом проведення відкритих торгів, номер закупівлі UA-2023-09-18-013413-a, між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ РЕСУРС" (Продавець), укладено договір купівлі-продажу №191/23 (далі по тексту - Договір), за умовами п. 1.1 якого, Продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар-Паливо дизельне ДП-Л-Євро 5-ВО, бензин А-95 -Євро5-ЕО (в талонах/скретч-картках) код за ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти, згідно специфікації (далі за текстом - Товар), а покупець прийняти та оплатити на умовах цього договору.

Згідно п.1.2 договору, асортимент, вартість та кількість товару наведені в специфікації, яка являє собою невід`ємну частину договору.

Загальна вартість цього Договору 1 115 800,00 грн. з ПДВ, згідно Специфікації (додаток №1), яка є невід`ємною частиною цього Договору (п.3.1 Договору).

Розрахунки проводяться на підставі наданого продавцем рахунку та накладної протягом 70 календарних днів з дня отримання покупцем товару в порядку, передбаченому законодавством для бюджетних організацій (пункт 4.1 договору).

Строк поставки товару до 20.12.2023 (п. 1.3. договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору днем поставки товару вважається дата одержання товару на складі покупця.

Пунктом 5.3 договору сторони встановили, що пункт постачання товару (талонів/скретч-карток) за цим договором: 49081, Україна, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Гагаріна, 26.

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2023 (пункт 10.1. договору).

На виконання умов договору відповідач поставив позивачу, 16000 літрів палива дизельного ДП -Л-Євро5-ВО за ціною 55,79 грн./л. з ПДВ та 4000 літрів бензину А-95- Євро5-ЕО за ціною 55,79 грн./л. з ПДВ, всього на загальну суму 1 115 760,00 грн. у тому числі ПДВ 185 960,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №197275 від 09.10.2023 на загальну суму 1 115 760,00 грн.

Позивач оплатив повну вартість отриманого товару, перерахувавши відповідачу 1 115 760,00 грн. з яких розмір ПДВ складає -185 960,00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №5520 від 09.10.2023.

Позивач доводить, що протягом березня 2024 року Міністерство внутрішніх справ України проводило внутрішній аудит Дніпровського державного університету внутрішніх справ. Під час аудиту, в тому числі, було перевірено договір та виявлено, що зазначений договір був укладений з порушенням постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану". А саме, до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Позивач зазначає, що з метою досудового врегулювання спору направив відповідачу лист-вимогу №1/2183 від 10.04.2024, яким відповідачу було запропоновано вирішити справу в досудовому порядку та повернути позивачу безпідставно одержані кошти у вигляді сум ПДВ за договором.

ТОВ "ВОГ РЕСУРС" листом №2714 від 30.04.2024 повідомило позивача, що оскільки вимога №1/2183 від 10.04.2024 підписана особою, перевірити повноваження якої є неможливим, залишає вимогу без розгляду.

Враховуючи вище викладене позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у вигляді податку на додану вартість у розмірі 185 966,67 грн.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

За приписами частин першої і третьої статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становить умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Згідно з підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, ПДВ - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Згідно з підпунктами "а" і "б" п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу України.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Згідно із підпунктом "г" підпункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до пунктів 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 "Про деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Господарський суд зазначає, що предметом договору купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 є поставка відповідачем позивачу за плату палива дизельного ДП-Л-Євро 5-ВО та бензину А-95 -Євро5-ЕО.

Відповідно до пункту 1.1. договору продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець прийняти та оплатити на умовах цього договору.

Договором не визначено цільове призначення товару. Будь-які посилання стосовно того, що постачання палива дизельного та бензину здійснювалось з метою заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, тощо, договір купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 не містить.

Відповідач зазначає, що до, під час та після укладення договору купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 не отримував від позивач інформації про те, що постачання товару здійснюється для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави або для заправки (дозаправки) транспорту третіх осіб.

Враховуючи викладене, мета постачання палива дизельного та бензину за договором купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 для можливості оподатковування операцій з постачання товарів за нульовою ставкою.

Господарський суд зазначає, що позивач не є суб`єктом-отримувачем товару, який в силу постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 наділений правом оподатковування операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України за нульовою ставкою.

З огляду на викладене, на відносини між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ РЕСУРС" за договором купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 не поширюється дія Постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 та положення підпункту "г" підпункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України.

Позивач в позовній заяві стверджує, що протягом березня 2024 року Міністерство внутрішніх справ України проводило внутрішній аудит Дніпровського державного університету внутрішніх справ та було встановлено, що договір купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 був укладений з порушенням постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".

Проте, в підтвердження проведення аудиту до матеріалів справи не долучено будь-якого акту перевірки (аудиту), ревізії Дніпровського державного університету внутрішніх справ окремих питань фінансово-господарської діяльності.

Суд зазначає, що акт перевірки (аудиту) - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки, виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Водночас, акти ревізії та документальних перевірок не мають обов`язкового характеру та не можуть оспорюватися в суді. Встановлені під час проведення контрольних заходів підрозділами аудиту факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним ГПК України (подібні висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/12793/17, від 21.05.2018 у справі № 922/2310/17, від 07.12.2021 у справі № 922/3816/19).

Результати перевірки можуть бути підставою для вжиття органом державного фінансового контролю в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях у встановленому чинним законодавством порядку, саме позивача у справі, а не для встановлення певного зобов`язання в межах господарсько-договірних відносин.

Господарський суд зазначає, що договором не визначено цільове призначення товару. Отже, після отримання товару за спірним договором, в якому не визначено спеціального предмету та мети придбання товару, позивач має право розпоряджатися ним на власний розсуд як своєю власністю, зокрема, використати у власних потребах або передати його на будь-яких умовах третім особам, тощо.

У випадку передання позивачем такого товару на свій розсуд третім особам, між позивачем та третіми особами виникають свої, окремі правові відносини, які жодним чином не впливають на правовідносини між сторонами за договором купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023. Таким чином, подальші дії з розпорядження позивачем своєю власністю не можуть створювати для відповідача будь-які правові наслідки.

Суд зазначає, що укладання договору і фактична поставка товару за договором з ТОВ "ВОГ РЕСУРС" відбулася після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022.

З огляду на викладене, позивач, будучи обізнаним про набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022, мав можливість, укладаючи договір купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023, повідомити відповідача про те, що постачання товару буде здійснюватися для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, або для заправки (дозаправки) транспорту третіх осіб, тощо та укласти такий договір із відповідними відомостями, а також без включення ПДВ до ціни договору.

Отже, наведене вище в сукупності свідчить про відсутність протиправної поведінки відповідача, розмір заявлених до стягнення безпідставно отриманих коштів не підтверджений документально наявними у справі доказами та спростовується в сукупності встановленими обставинами справи і наявними у справі доказами (договором, погодженою двосторонньою документацією до нього).

Позивач не є суб`єктом - отримувачем товару, який в силу постанови №178 наділений правом оподатковування операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України за нульовою ставкою.

Постанова №178 містить чіткий перелік суб`єктів, операції з постачання яким окремих товарів для потреб забезпечення національної безпеки та оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість.

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань щодо Дніпровського державного університету внутрішніх справ () основним видом діяльності позивача є вища освіта.

Наявність у Дніпровського державного університету внутрішніх справ статусу бюджетної установи та перебування у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України згідно визначених Статутом напрямів діяльності безпосередньо не вказує на те, що поставка за договором здійснювалася саме для потреб забезпечення національної безпеки та оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд не вбачає підстав та можливості для оподаткування за нульовою ставкою господарських операцій з постачання Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ дизельного палива та бензину за договором купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №554/5323/14 (провадження № 14-605цс18), від 14.11.2018 у справі N2-1383/2010 зазначено, що презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що у статті 215 ЦК України визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою Цивільний кодекс України визнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно, якщо зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства, то такий правочин не відповідає загальній вимозі, встановленій у частині 1 статті 203 Цивільного кодексу. Проте, це є підставою для визнання такого правочину недійсним, як це передбачено частиною 1 статті 215 ЦК України. Відповідно, такий правочин є оскаржуваним і є правомірним до моменту визнання його недійсним в силу статті 204 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Таким чином, нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом.

Разом з тим, чинним законодавством прямо не встановлено недійсність правочину, до умов якого включено обов`язок покупця зі сплати ПДВ, якщо, при цьому, операції з постачання відповідних товарів оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, а тому п. 3.1 Договору в частині нарахування ПДВ на суму поставленого товару, є оспорюваним, а питання щодо його недійсності підлягає вирішенню судом в разі заявлення відповідної вимоги.

Матеріали справи не містять доказів визнання договору купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 чи окремих його пунктів недійсними в судовому порядку.

Суд зазначає, що пунктом 3.1 договору сторони договору включили до ціни товару ПДВ, а тому в силу положень ст. 629 ЦК України та наведеної практики Верховного Суду, умови п.3.1 договору є обов`язковими до виконання сторонами.

Оскільки, позивач визначає грошові кошти у розмірі 185 966,67 грн., як безпідставно набуті та просить стягнути їх з відповідача в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.

Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як встановлено вище 04 жовтня 2023 року між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ РЕСУРС" (Продавець), укладено договір купівлі-продажу №191/23, за умовами п. 1.1 якого, Продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар-Паливо дизельне ДП-Л-Євро 5-ВО, бензин А-95 -Євро5-ЕО (в талонах/скретч-картках) код за ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти, згідно специфікації (далі за текстом - Товар), а покупець прийняти та оплатити на умовах цього договору.

Сторони підписали специфікацію до договору, в якій визначили товар, що підлягає поставці, а саме: 16000 літрів палива дизельного ДП -Л-Євро5-ВО та 4000 літрів бензину А-95- Євро5-ЕО на загальну суму 1 115 800,00 грн. у тому числі ПДВ 185 966,00 грн.

На виконання умов договору відповідач поставив позивачу 16000 літрів палива дизельного ДП -Л-Євро5-ВО за ціною 55,79 грн./л. з ПДВ та 4000 літрів бензину А-95- Євро5-ЕО за ціною 55,79 грн./л. з ПДВ, всього на загальну суму 1 115 760,00 грн. у тому числі ПДВ 185 960,00 грн., що підтверджується підписаною сторонами та скріпленою їх печатками видатковою накладною №197275 від 09.10.2023 на загальну суму 1 115 760,00 грн.

Позивач стверджує, що оплатив поставлений відповідачем товар в повному обсязі, в тому числі ПДВ.

В той же час, господарський суд дійшов висновку, що підстави для оподаткування за нульовою ставкою господарських операцій з постачання позивачу палива дизельного та бензину за договором купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 відсутні.

Таким чином, позивач в рамках договору купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 отримав оплату в розмірі 1 115 760,00 грн., в тому числі ПДВ 185 960,00 грн., що відповідає положенням договору та приписам Податкового кодексу України та Постанови КМУ №178.

Враховуючи вищевикладене, укладений сторонами договір купівлі-продажу №191/23 від 04.10.2023 є достатньою та належною правовою підставою сплати позивачем відповідачу грошових коштів.

З огляду на викладене, сплачені позивачем відповідачу грошові кошти не можуть вважатися безпідставно набутими в розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки сплачені на виконання договору купівлі-продажу, укладеного сторонами.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 185 966,67 грн. безпідставно набутих грошових коштів є необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

Господарський суд зазначає, що враховуючи положення ч.1 ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29).

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини також зазначено, що вимога щодо обґрунтованості рішень не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Тому суд вважає за необхідне відзначити, що інші доводи та міркування учасників справи судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Згідно ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Правилами статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, у зв`язку із прийняттям судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, сплата судового збору покладається на позивача, за результатами розгляду позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 145, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя В. М. Дем`як