ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2025 р. Справа№ 910/686/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Мовчан А.Б.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 27.02.2025:

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024

у справі №910/686/20 (суддя - Турчин С.О.)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до 1) ОСОБА_3

2) ОСОБА_4

3) ОСОБА_2

4) ОСОБА_1

5) ОСОБА_5

6) ОСОБА_6

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ЄВРОБАНК"

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Національний банк України

про відшкодування шкоди 8 861 209,55 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - позивач, Фонд, ФГВФО) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач-1), ОСОБА_4 (далі - відповідач-2), ОСОБА_7 (далі - відповідач-3), ОСОБА_1 (далі - відповідач-4), ОСОБА_5 (далі - відповідач-5), ОСОБА_6 (далі - відповідач-6) про стягнення солідарно заподіяної шкоди у сумі 8 861 209,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства КБ "ЄВРОБАНК" встановлено недостатність його майна для покриття вимог кредиторів, що спричинено рішенням кредитного комітету (до якого входили відповідачі) щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" на значну суму без будь-якого забезпечення. В результаті чого банку було завдано збитків у сумі 8 861 209,55 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заподіяну ПAT КБ "ЄВРОБАНК" шкоду в розмірі 5 339 092,79 грн на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб витрати зі сплати судового збору у сумі 13347,73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб витрати зі сплати судового збору у сумі 13347,73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб витрати зі сплати судового збору у сумі 13347,73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб витрати зі сплати судового збору у сумі 13347,73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб витрати зі сплати судового збору у сумі 13347,73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб витрати зі сплати судового збору у сумі 13347,73 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у діях відповідачів складу цивільного правопорушення, у зв`язку з чим, вважав достатніми правові підстави для покладення на відповідачів відповідальності за завдану Банку та його кредиторам шкоду внаслідок прийнятого відповідачами рішення.

Водночас судом першої інстанції вказано, що необґрунтованим є нарахування процентів у сумі 3 522 116,76 грн на підставі ст. 1048 ЦК України після закінчення строку кредитування, тобто після 15.08.2016. Грошові вимоги, які б були обґрунтовані ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, Фондом не заявлялися.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_2 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 по справі №910/686/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції зроблено помилкові висновки про доведеність завдання відповідачами, в тому числі і відповідачем-3, шкоди у формі збитків позивачеві в розмінні статті 22 ЦК України, а також причинно наслідковий зв`язок згідно тсатті 1166 ЦК України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі № 910/686/20 у частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляйної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції повно та правильно встановив обставини справи, а також надав вірну правову оцінку діям Відповідачів. Проте, на переконання скаржника, визначаючи розмір заподіяної кредитуванням ТОВ «СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС» шкоди, суд припустився помилки, зменшивши суму, яка підлягала стягненню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 по справі №910/686/20 у частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за участю третіх осіб: ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та НБУ про відшкодування шкоди, відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при винесенні рішення, суд не з?ясував всі обставини, які мають значення для справи, неправильно тлумачив положення терміну «Банківський кредит», визначеного у ст. 2 Закону. України «Про банки та банківську діяльність», та проігнорував положення Закону України «Про систему гарантування вкладу фізичних осіб», а саме статті 38 та 48, не вірно застосував положення частини 1 статті 58 Конституції України, а також визнав доведеними обставини, які не були доведені Позивачем, у зв?язку з чим прийняв необгрунтоване рішення, яке суперечить Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Письмові пояснення учасників апеляційного провадження

09.04.2024 через відділ документального забезпечення суду від відповідача-6 надійшов відзив на апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.

09.04.2024 через відділ документального забезпечення суду від відповідача-5 надійшов відзив на апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.

11.04.2024 через відділ документального забезпечення суду від Національного банку України надійшов відзив на апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 , відповідно до якого останній просить розглянути апеляційні скарги відповідно до норм матеріального та процесуального права. За результатами розгляду апеляційних скарг ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

22.04.2024 через відділ документального забезпечення суду від відповідача-3 надійшов відзив на апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 , відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу Фонду залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

11.04.2024 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.

15.04.2024 через відділ документального забезпечення суду від відповідача-6 надійшов надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до яких відповідач-2 повністю підтримав відповідну апеляційну скаргу.

25.04.2024 через відділ документального забезпечення суду від ОСОБА_1 надійшла відпровідь на відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до яких останній зазначає, що зі сторони позивача навмисно приховуються документи з Кредитної справи ТОВ «Сучасний фінансовий сервіс», з метою отримання позитивного рішення за своїм необґрунтованим позовом у цій господарській справі.

04.10.2024 через відділ документального забезпечення суду від відповідача-5 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких останній просить відмовити у задоволенні аипеляцйної скарги Фонду та задовольнити апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у повному обсязі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, від 21.02.2024 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 по справі №910/686/20 витребувано у Господарського суду міста Києва.

21.03.2024 на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 надійшли матеріали по справі №910/686/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20. на 02.05.2024.

Відповідно до витягу з Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, від 11.03.2024 апеляційну ОСОБА_8 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20. Об`єднано апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 по справі №910/686/20 в одне апеляційне провадження. Розгляд апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 по справі №910/686/20 здійснювати у раніше призначену дату та час, а саме: 02.05.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 відкладено розгляд апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 на 23.05.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2024 матеріали справи №910/686/20 направлено до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Апеляційне провадження у справі №910/686/20 з розгляду апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 зупинено до повернення матеріалів справи №910/686/20 з Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024 поновлено апеляційне провадження по справі №910/686/20 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20. Розгляд справи № 910/686/20 призначено на 29.08.2024.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, від 11.03.2024 справу № 910/686/20 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2024 апеляційну скаргу - залишено без руху та надано час для сплати судового збору.

08.04.2024 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення сплати судового збору відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі № 910/686/20 повернуто скаржнику.

13.05.2024 від Верховного Суду надійшла ухвала від 09.05.2024 про відкриття касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/686/20 та витребування з Господарського суду міста Києва та Північного апеляційного господарського суду матеріали справи №910/686/20.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі № 910/686/20 скасовано. Справу № 910/686/20 передано до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору - відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 - залишено без руху. Надано сскаржнику у 10 денний строк з дня отримання цієї ухвали надати апеляційному суду: докази сплати судового збору.

На виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024 від ОСОБА_2 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків, у якій викладено клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2024 клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору за звернення з апеляційною скаргою - задоволено. Звільнено ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024. Відкрито апеляційне провадження у справі № 910/686/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 25.01.2024. Об`єднано апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 по справі №910/686/20 в одне апеляційне провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2024 відкладено розгляд справи №910/686/20 на 03.10.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2024 призначено розгляд апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 на 24.10.2024.

У зв`язку із перебуванням судді Суліма В.В., у відрядженні, враховуючи приписи ст. 32 ГПК України щодо сталості складу суду, судове засідання у призначений час не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 розгляд апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 призначено на 28.11.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 продовжено строк розгляду апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20. Відкладено розгляд апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 на 15.01.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі №910/686/20 до набрання законної сили рішенням у справі №761/324/24 відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2025 відкладено розгляд справі №910/686/20 на 06.02.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2025 продовжено строк розгляду апеляційних скарг. Відкладено розгляд апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 на 27.02.2025.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання та розгляд клопотань

Представники позивача, відповідачів -2,-4,-5,-6 та третьої особи- з`явилися у судове засідання 27.02.2025 та надали свої пояснення по суті клопотання про зупинення провадження у справі та по суті апеляційних скарг.

Відповідач-1,-3 та третя особа-1 у судове засідання 27.02.2025 не з`явилися, про дату,час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

27.02.2025 через відділ документального забезпечення суду від відповідача-3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із тим, що представник заявника буде брати участь в судовому засіданні, яке відбудеться у Верховному Суді, яке залишено колегією суддів без задоволення з огляду на необґрунтованість.

27.02.2025 через відділ документального забезпечення суду від відповідача-3 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/686/20 за апеляційними скаргами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024. до закінчення перегляду Верховним Судом у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду справи №910/18526/21.

В обґрунтування клопотання заявник зазначає, що оскільки висновок щодо правозастосування положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", буде зроблений Верховним Судом за результатами перегляду палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в справі №910/18526/21 то є всі правові підстави для зупинення провадження у даній справі.

Так, підставою для передачі справи №910/18526/21 на розгляд Корпоративної палати стала необхідність відступлення від правових висновків, які викладені в постанові Корпоративної палати від 04.06.2024 року у справі №916/3724/21, зокрема, в частині початку відліку та обчислення позовної давності у спорах за позовами Фонду гарантування, які ініційовані в порядку ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" про відшкодування шкоди (збитків), заподіяних неплатоспроможним банкам, в тому числі, які припинені, та/або його кредиторам (колишнім кредиторам).

Як вбачається з обставин справи №910/18526/21, даний позов до пов`язаних з банком осіб Фонд ініціював після того, як в ЄДР було внесено запис про припинення АТ "БАНК ТАВРИКА" як юридичну особу.

Як вбачається з постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2023 року у справі №910/18526/21, суд дійшов такого висновку: "Враховуючи, що строк позовної давності сплинув 23.09.2016 року, з даним позовом Фонд звернувся лише у листопаді 2021, тобто після сплину строку позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на пропуск строку позовної давності, у зв`язку із чим мотивувальна частина рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2023 року у справі №910/18526/21 підлягає зміні з викладенням мотивувальної частини в редакції даної постанови".

Отже, у касаційному порядку постало питання скасування постанови апеляційного суду з огляду на невірне, на думку скаржника, обчислення судом початку відліку позовної давності.

Разом з цим, у справі №910/686/20 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не пропустив строку позовної давності для звернення до суду з наведеним позовом, про що буде зазначено в подальшому в мотивувальній частині даної постанови.

Пунктом 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Надаючи правову оцінку клопотанню скаржника про зупинення провадження у справі колегія суддів констатує про відсутність правових підстав для задоволення відповідного клопотання, у зв`язку із чим відмовляє у задоволенні відповідного клопотання.

Водночас судова колегія зазначає, що вирішуючи питання про необхідність зупинення провадження у справі №910/686/20, судом враховано положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також на те, що в господарському судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування процесу.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 30.07.2012 Кредитним комітетом ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", до складу якого входили відповідачі у справі ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) було прийнято рішення (голосували всі "за"), оформлене протоколом Кредитного комітету від 30.07.2012, про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" на суму 20000000,00 грн на 12 місяців, по 01.08.2013.

10.01.2013, 01.08.2013, 10.03.2016, 08.04.2016 Кредитним комітетом погоджувалися внесення змін в кредитний договір, зокрема щодо продовження строку кредиту, зміни графіка зменшення ліміту кредитної лінії.

31.07.2012 між ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (кредитодавцем) та ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" (позичальником) укладений договір кредитної лінії №ЮЛ-93/2012-КЛ, відповідно до умов якого кредитодавець відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію; ліміт кредитної лінії становить 20 000 000,00 грн; строк дії кредитної лінії - 01.08.2013; за користування кредитними коштами позичальник сплачує проценти в розмірі 20% річних.

Пунктом 6.1. договору сторонами погоджено, що нарахування процентів здійснюється у валюті кредиту щомісячно в передостанній або останній день поточного місяця за період з першого календарного дня поточного місяця по останній календарний день поточного місяця включно, а в останній місяць - враховуючи передостанній день до дня повернення заборгованості за кредитом в повній мірі.

У подальшому, до договору кредитної лінії №ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 вносилися зміни згідно із договорами про внесення змін №1 від 10.01.2013, №2 від 01.08.2013, №3 від 04.08.2014, №4 від 11.08.2015, №5 від 10.03.2016, №6 від 10.03.2016, №7 від 08.04.2016.

Договором про внесення змін №7 від 08.04.2016 сторонами встановлено, що строк дії кредитної лінії закінчується 15 серпня 2016 року.

17.06.2016 Національний банк України прийняв рішення № 73-рш "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ЄВРОБАНК" до категорії неплатоспроможних".

17.06.2016 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення за № 1041 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Рішенням від 16.08.2016 № 215-рш Правління Національного банку України вирішило відкликати банківську ліцензію та ліквідацію ПАТ КБ "ЄВРОБАНК".

16.08.2016 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1523 "Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Згідно із зазначеним рішенням Фонду гарантування, в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" запроваджено процедуру ліквідації строком на два роки з 17.08.2016 по 16.08.2018 включно.

Рішеннями виконавчої дирекції Фонду № 2054 від 23.07.2018, № 1185 від 16.08.2019 було продовжено строк ліквідаційної процедури та повноважень уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" до 16.08.2020 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.11.2016 № 2546 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", який складає 598 199 806,08 грн (зі змінами внесеними рішенням № 2863 від 07.11.2019).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.01.2017 № 163 було затверджено акт формування ліквідаційної маси ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", згідно із яким станом на 01.11.2016 (з врахуванням змін, внесених на підставі рішення №1740 від 11.07.2019) балансова вартість ліквідаційної маси Банку становить 999783047,96 грн та ринкова вартість - 260407411,01 грн. Оціночна вартість майна банку, що є предметом застави становить 1194020,96 грн.

22.07.2019 року під час ліквідаційної процедури ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" було проведено відкриті торги (аукціон) з продажу активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" по лоту №EPCU072019, до складу якого ввійшли права вимоги за кредитним договором №ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012. За результатами проведення електронних торгів по лоту №EPCU072019 оголошено переможцем торгів Товариство з обмеженою відповідальністю "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП".

19.09.2019 між ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та ТОВ "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" укладений договір про відступлення права вимоги №010/ЮЛ-2019.

Згідно із випискою по особовому рахунку за 09.09.2019 оплата за права вимоги за кредитним договором № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 по лоту №EPCU072019 у сумі 57556,40 грн зарахована в рахунок заборгованості по кредитному договору; заборгованість за кредитним договором № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 в сумі 8861209,55 грн списана у збиток.

Також згідно із довідки Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку від 23.12.2019 №06/1096 за наслідками проведених торгів та розподілення коштів, що надійшли від реалізації банків, на рахунок погашення кредиту ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" надійшло 57556,40 грн, а решта заборгованості списано у збиток в сумі 8861209,55 грн.

Сума збитків завданих Банку внаслідок збиткової операції з кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" розрахована позивачем наступним чином: 8 918 765,95 грн сума неповерненого кредиту та несплачених відсотків - 57 556,40 грн надходжень від продажу = 8 861 209,55 грн збитки.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, є деліктними правовідносинами з приводу відшкодування шкоди, тобто такими, що виникли між сторонами, які не перебувають між собою у договірних відносинах та завдана заявлена до стягнення шкода не пов`язана з порушенням договірного зобов`язання.

Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності повного складу правопорушення є причинно-наслідковий зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, який полягає у тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Тобто слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Отже при поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди, на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Водночас зі змісту частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Відповідний висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 753/7281/15-ц, а також у постанові у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18.

У частині першій статті 614 ЦК України зазначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином, виною є невжиття особою всіх належних від неї заходів для запобігання заподіянню шкоди ("поведінкова концепція вини").

Умисел як форма вини включає елемент усвідомлення та наміру. Дії особи вважаються такими, що вчинені з умислом, якщо вона усвідомлювала протиправність своєї поведінки та бажала або свідомо допускала настання шкоди (збитків).

Вина у формі необережності має місце за відсутності в особи наміру завдати шкоди. При необережності особа не передбачала можливості настання шкідливих наслідків свого діяння, хоча могла та повинна була їх передбачити або легковажно (безпідставно) сподівалася на їх відвернення.

Отже, спростування вини є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у правовідносинах про відшкодування шкоди.

Спір у справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідачів в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обов`язку з відшкодування завданої Банку шкоди, за наслідками прийняття ними, як членами Кредитного комітету Банку, рішення щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС", яке, на переконання Фонду, було збитковим.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 86 ГПК України).

Ураховуючи зазначені вище правила доказування у господарському процесі у правовідносинах з відшкодування шкоди позивач має довести неправомірність рішень, дій / бездіяльності відповідачів, в чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.

Одночасно, відповідачі в межах наданих їм процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків повинні спростувати доводи та докази позивача, а також у свою чергу навести обставини та доводи, які свідчили б про відповідність їх діяльності інтересам банку та про відсутність підстав для їх відповідальності.

Суд зазначає, що із висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 21.07.2021 у справі №910/12930/18, від 25.07.2022 у справі №922/2860/18, від 07.09.2022 у справі №904/3867/21, від 27.09.2022 у справі №904/3864/21, від 25.07.2023 у справі №910/13325/21 у подібних до цієї справи правовідносинах, а також з огляду на заявлені позивачем предмет та підстави позову предметом доказування у справі та обставинами, які складають предмет дослідження судом, є:

1) персональний склад органів управління банку на момент ухвалення рішень про вчинення сумнівних правочинів; дати обрання/призначення та звільнення з посади кожного з відповідачів; належність відповідачів до керівників банку; наявність у відповідачів статусу посадової особи акціонерного товариства, пов`язаної з банком особи;

2) факт ухвалення рішення органом управління банку про вчинення сумнівного правочину, персональний склад органу на момент ухвалення такого рішення, результати голосування кожного члена (за, проти, утримався); інші фактичні обставини ухвалення такого рішення на підставі яких документів (наданих контрагентом та внутрішніх документів банку) ухвалювалося рішення, чи була дотримана внутрішня процедура банку щодо погодження таких рішень, хід обговорення;

3) факт вчинення банком сумнівного правочину (укладення договору);

4) факт виконання банком сумнівного правочину (перерахування/отримання коштів, передання/отримання майна чи майнових прав);

5) факти протиправної поведінки відповідачів (недотримання законодавства про банківську діяльність, нормативів діяльності банку, індивідуальних приписів НБУ, обставини, що підтверджують невиваженість інвестиційної політики та ризикованість кредитної політики банку, відсутність в банку ефективної системи запобігання ризикам, порушення відповідачами фідуціарних обов`язків, дії відповідачів усупереч інтересам банку тощо);

6) збитки банку від конкретного правочину (балансова вартість активу на дату початку виведення банку з ринку, розмір грошових коштів, фактично стягнутих за рішенням суду (у разі звернення до суду) та включених до ліквідаційної маси, оціночна вартість активу, визначена незалежним оцінювачем у процедурі ліквідації, вартість продажу такого активу в процесі ліквідації банку) та їх причини;

7) розмір недостатності майна банку для розрахунків з кредиторами.

Зважаючи на викладене, вирішуючи питання щодо належності відповідачів до кола осіб, які передбачені частиною 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", враховуючи аргументи сторін щодо цього питання, а також редакцій статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність", які мають застосовуватися у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає таке.

У позові позивач посилається на норму ч.5 ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції станом на момент звернення з позовом до суду.

Статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" за своєю правовою природою містять як норми матеріального, так й норми процесуального права, про що зокрема зазначено у практиці Верховного Суду (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 910/12930/18 та від 28 жовтня 2021 року у справі №910/9851/20).

До норм матеріального права належать норми, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави такої відповідальності та її розмір. Тоді як до процесуальних норм належать норми, які визначають порядок притягнення особи до відповідальності.

Порядок дій позивача як ліквідатора Банку, в тому числі вжиття заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів Банку, що ліквідується, шляхом звернення з вимогами про відшкодування шкоди до пов`язаних з банком осіб, а у випадку їх невиконання до суду є процесуальною, процедурною нормою.

Відповідно, до правовідносин, у яких бере участь Фонд як ліквідатор неплатоспроможного Банку (виявлення недостатності майна для розрахунків з кредиторами, виявлення нікчемних та сумнівних правочинів, протиправної діяльності пов`язаних з Банком осіб, збитків, звернення з вимогами до пов`язаних з Банком осіб, звернення з позовом до суду) мають застосовуватись редакції ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.58 Закону "Про банки та банківську діяльність", що були чинними станом на момент вчинення Фондом відповідних дій.

Відповідно стаття 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та стаття 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" у частинах, які визначають порядок здійснення процедурних питань, мають застосовуватись у редакціях, що були чинними станом на час подання Фондом позову, тобто станом на січень 2020 року.

Водночас, норми статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" щодо підстав, розміру цивільно-правової відповідальності за завдану банку або його кредиторам шкоду є матеріально-правовими, а відтак щодо них застосовується принцип незворотної дії закону в часі (ст.58 Конституції України).

Приписи ст.58 Конституції України передбачають, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття цими законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абз. 2, 4 п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп/1997).

Відтак, при визначенні підстав відповідальності та кола осіб, які можуть бути притягнуті до такої відповідальності, суд повинен керуватися тією нормою, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в цій справі спірні правовідносини (рішення кредитного комітету щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС") виникли у липні 2012 року. Відповідно стаття 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та стаття 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" у частинах, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави та розмір відповідальності, мають застосовуватись у редакціях, що були чинними станом на 2012 рік.

Відповідно до ч.5 ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції станом прийняття рішення у липні 2012 року) Фонд має право звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та/або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, встановлений Фондом, Фонд має право звернутися до суду з вимогою про стягнення майна з таких осіб для задоволення вимог кредиторів.

Частиною п`ятою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції станом на час подання позову у січні 2020 року) встановлено, що Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. У разі отримання відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом або уповноваженою особою Фонду, Фонд звертається з такими вимогами до суду.

Редакція цієї норми, чинна станом на дату подання позову у цій справі, містила більш широке коло осіб, до яких Банк може звернутися з вимогою - не лише до власників істотної участі, контролерів та керівників Банку, а й до будь-яких пов`язаних осіб.

Також редакція цієї норми, чинна станом на дату подання позову у цій справі, передбачала недостатність майна банку для розрахунків з кредиторами як обов`язкову умову, за наявності якої Фонд мав право звернутися з позовом.

Відповідно до п.6.2. ч.1 ст.2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній з 12.08.2015 по 22.05.2020) недостатність майна банку - перевищення розміру зобов`язань банку відповідно до реєстру акцептованих вимог кредиторів над оціночною вартістю ліквідаційної маси банку, за винятком майна банку, що є предметом застави та використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя.

Як зазначено колегією суддів вище, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.11.2016 № 2546 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", який складає 598 199 806,08 грн (зі змінами внесеними рішенням № 2863 від 07.11.2019).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.01.2017 № 163 було затверджено акт формування ліквідаційної маси ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", згідно із яким, станом на 01.11.2016 (з врахуванням змін, внесених на підставі рішення №1740 від 11.07.2019), балансова вартість ліквідаційної маси Банку становить 999783047,96 грн та ринкова вартість - 260407411,01 грн. Оціночна вартість майна банку, що є предметом застави становить 1194020,96 грн.

Отже, недостатність майна ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", про що зазначає позивач у позові, для покриття вимог кредиторів банку становить 338 986 416,03 грн (598 199 806,08 грн - (260 407 411,01 грн - 1 194 020,96 грн)).

Питання відповідальності банку за своїми зобов`язаннями урегульовані також статтею 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, що була чинна станом на липень 2012 року, до внесення змін до цієї норми згідно із Законом України № 218-VIII від 02 березня 2015 року, що набрав чинності 08 березня 2015 року) власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Власники істотної участі, керівники банку (крім керівників відокремлених підрозділів банку) за фіктивне банкрутство, доведення до банкрутства або приховування стійкої фінансової неспроможності банку несуть відповідальність.

На власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.

Частина перша статті 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції чинній станом на час прийняття відповідачами рішення у липні 2012 року) до керівників банку відносить голову, його заступників та членів ради банку, голову, його заступників та членів правління (ради директорів), головного бухгалтера, його заступника, керівників відокремлених підрозділів банку.

Згідно зі статтею 37 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції чинній станом на час прийняття відповідачами рішення у липні 2012 року) органами управління банку є загальні збори учасників, спостережна рада, правління (рада директорів) банку, органом контролю банку є ревізійна комісія та внутрішній аудит банку.

За змістом статті 40 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції чинній станом на час прийняття відповідачами рішення у липні 2012 року) правління банку здійснює управління поточною діяльністю банку, формування фондів, необхідних для статутної діяльності банку; правління несе відповідальність за ефективність його роботи згідно з принципами та порядком, встановленими статутом банку, рішеннями загальних зборів учасників і спостережної ради банку. У межах своєї компетенції правління (рада директорів) діє від імені банку, підзвітне загальним зборам учасників та спостережній раді банку. Правління (рада директорів) банку діє на підставі положення, що затверджується загальними зборами учасників чи спостережною радою банку. Голова правління (ради директорів) банку керує роботою виконавчого органу та має право представляти банк без доручення.

Стаття 43 Закону "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на 2012 рік) передбачає, що при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних. Зокрема, керівники банку зобов`язані:

1) ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків;

2) приймати рішення в межах наданих повноважень;

3) не використовувати службове становище у власних інтересах;

4) забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, що 30.07.2012 Кредитним комітетом ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", до складу якого входили відповідачі у справі ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) було прийнято рішення, оформлене протоколом Кредитного комітету від 30.07.2012, про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" на суму 20000000,00 грн на 12 місяців, по 01.08.2023.

При прийнятті рішення про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" всі члени Кредитного комітету голосували "за".

На підтвердження персонального складу Кредитного комітету, статусу керівника Банку до матеріалів справи позивачем надано копії протоколів засідання Спостережної ради Банку за період з 2009 року по 2013 рік, протоколи кредитного комітету за квітень - серпень 2012 року. Також підтвердження статусу посадової особи є долучені позивачем до матеріалів справи копії наказів про призначення та звільнення відповідачів.

Згідно із наявними у матеріалах справи доказами, ОСОБА_3 : з 10.04.2006 заступник Голови Правління (Наказ Банку № 27-ВК від 10.04.2006), з 10.08.2009 член Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 10 від 10.08.2009 року), з 30.06.2011 - Голова Кредитного комітету Банку (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 15/2 від 30.06.2011), 11.07.2016 звільнений у зв`язку зі скороченням штату (Наказ Банку № 284-ОС від 11.07.2016);

ОСОБА_4 : з 01.07.2009 - заступник Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 6 від 01.07.2009 року), з 10.08.2009 - заступник голови Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 10 від 10.08.2009 року), 11.02.2011 - звільнений з посади Заступника Голови Правління Банку за згодою сторін (Протокол засідання Спостережної ради Банку №5 від 11.02.2011), 01.11.2011 - ОСОБА_4 призначено на посаду Першого заступника Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 32 від 01.11.2011, з 03.04.2012 - в.о. Голова Правління, з 04.04.2012 - включений до складу Кредитного комітету Банку (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 9 від 03.04.2012), 04.07.2016 - звільнений за згодою сторін (Наказ Банку № 260-ОС від 04.07.2016);

ОСОБА_7 (змінено прізвище на ОСОБА_2 ): 09.11.2009 - Начальник відділу кредитних та інвестиційних ризиків (Наказ Банку № 131-ОС від 09.11.2009), в 2012 році обіймала посаду Начальника управління кредитних та інвестиційних ризиків дирекції ризик-менеджменту, 08.11.2012 звільнена за власним бажанням (Наказ Банку № 233-ОС від 05.11.2012). У матеріалах справи відсутній Протокол засідання Спостережної ради Банку щодо введення ОСОБА_7 до складу Кредитного комітету, однак, згідно із наявними у матеріалах справи протоколами Кредитного комітету ОСОБА_7 станом на час прийняття спірного рішення була членом Кредитного комітету, чого не заперечує сам відповідач-3.

ОСОБА_1 : з 21.09.2009 - заступник Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 12 від 21.09.2009), 23.09.2009 - заступник Голови Кредитного комітету, член Кредитного Комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 13 від 23.09.2009), 09.03.2011 - переведений на посаду Радника Голови правління адміністративно- управлінського апарату (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 6 від 01.03.2009), 06.12.2013 - введений до складу Правління на посаду заступника Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 23 від 06.12.2013), 06.07.2016 - звільнений у зв`язку зі скороченням (Наказ Банку № 270-ОС від 05.07.2016 року).

ОСОБА_5 - Начальник юридичного управління, з 13.02.2012 член Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 4 від 13.02.2012), 24.07.2013 - звільнений за власним бажанням, відкликаний зі складу Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 13 від 24.07.2013). 26.08.2014 - прийнятий на роботу за сумісництвом в адміністративно-управлінський апарат на посаду радника Голови Правління (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 32 від 01.11.2011), 17.06.2016 - звільнений у зв`язку зі скороченням (Наказ Банку № 215-ОС від 16.06.2016).

ОСОБА_6 : 04.01.2011 - Директор департаменту корпоративного кредитування (Наказ Банку № 1-ОС від 04.01.2011), з 31.01.2011 - член Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку № 2 від 31.01.2011), 02.09.2013 - відкликаний зі складу Кредитного комітету (Протокол засідання Спостережної ради Банку №13 від 24.07.2013).

Проаналізувавши вищевикалдене, колегія суддів констатує, що у розумінні наведених норм законодавства, на момент прийняття рішення у 2012 року, відповідачі діяли як керівники банку та посадові особи банку.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.2 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції, що діяла у 2012 році) посадовими особами органів акціонерного товариства є фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Такі посадові особи можуть притягатися до відповідальності перед товариством на підставі ст. 63 Закону України "Про акціонерні товариства".

У постанові від 21.07.2021 у справі №910/12930/18 Верховний Суд, враховуючи норми Закону України "Про акціонерні товариства" зазначив, що члени кредитного комітету, які не входили до складу зазначених вище органів, є посадовими особами акціонерного товариства, якщо утворення кредитного комітету передбачено статутом банку.

Відповідно до п.10.1 Статуту ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції від 04.04.2012) органами управління Банку є: Загальні збори акціонерів; Спостережна Рада Банку; Правління Банку.

Пунктом 10.2 Статуту ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції від 04.04.2012) передбачено, що органами контролю Банку є: Ревізійна комісія Банку та Служба внутрішнього аудиту Банку.

Згідно із п.13.8. Статуту ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції від 04.04.2012) для вирішення особливо важливих питань фінансової та господарської діяльності Банку Правління може створювати тимчасові чи постійні діючі органи (комітети, комісії) з числа найкомпетентніших працівників Банку та покладати на них повноваження, що визначені внутрішніми положеннями Банку.

Положеннями Статуту ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" в редакції, чинній на час прийняття відповідачами рішення у 2012 році, утворення кредитного комітету як органу управління Банком не передбачалося.

Однак, Статутом Банку передбачено, що Правління може створювати кредитний комітет банку для вирішення особливо важливих питань фінансової та господарської діяльності банку.

Також стаття 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на 2012 рік) містить вимоги щодо управління ризиками банку. Банк створює постійно діючий структурний підрозділ з питань аналізу та управління ризиками, що має відповідати за встановлення лімітів щодо окремих операцій, лімітів ризиків контрпартнерів, країн контрпартнерів, структури балансу відповідно до рішень правління (ради директорів) з питань політики щодо ризикованості та прибутковості діяльності банку.

Для забезпечення додаткових заходів з метою управління ризиками банки створюють постійно діючі комітети, зокрема:

- кредитний комітет, який щомісячно оцінює якість активів банку та готує пропозиції щодо формування резервів на покриття можливих збитків від їх знецінення;

- комітет з питань управління активами та пасивами, який щомісячно розглядає собівартість пасивів та прибутковість активів і приймає рішення щодо політики відсоткової маржі, розглядає питання відповідності строковості активів та пасивів та надає відповідним структурним підрозділам банку рекомендації щодо усунення розбіжностей у часі, що виникають;

- тарифний комітет, який щомісячно аналізує співвідношення собівартості послуг та ринкової конкурентоспроможності діючих тарифів, відповідає за політику банку з питань операційних доходів.

Відповідно до Положення про Кредитний комітет ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції, затвердженій рішенням Правління від 03.04.2012) Кредитний комітет Банку - колегіальний орган, створений для управління кредитною та інвестиційною діяльністю Банку, що має право прийняття самостійних рішень у межах своїх повноважень та компетенції.

Персональний склад Кредитного комітету повинен бути не меншим ніж п`ять осіб - членів Кредитного комітету - з правом одного голосу у кожного, серед яких Голова Кредитного комітету, Заступник Голови Кредитного комітету, представник структурного підрозділу, що відповідає за кредитні та інвестиційні ризики, представник структурного підрозділу, що відповідає за питання безпеки та представник структурного підрозділу, що відповідає за юридичні питання (п.2.2. Положення про Кредитний комітет).

Член Кредитного комітету - представник структурного підрозділу, що відповідає за кредиті інвестиційні ризики має право "вето" - право в односторонньому порядку відхилити питання, що було винесене на розгляд Кредитного комітету, та може голосувати лише "за" накладати "вето" (п.2.7. Положення про Кредитний комітет).

Рішення Кредитного комітету, прийняте із додержанням вимог п. 2.7 та 2.8 даного Положення, вступає в силу з моменту його прийняття та підписання членами Кредитного комітету протоколу. Для структурних підрозділів Банку рішення Кредитного комітету є рішенням прямої дії, тобто воно є обов`язковими для виконання та підставою для здійснення необхідних для його реалізації дій (п.4.1., 4.2. Положення про Кредитний комітет).

Відповідно до п.5.1. - 5.14 Положення про Кредитний комітет функціями Кредитного комітету є:

розгляд та подання на затвердження Спостережній Раді пропозицій щодо кредитної політики Банку;

затвердження процедур, що регламентують кредитну діяльність Банку;

затвердження нових кредитних продуктів (у вигляді паспорту продукту або аналогічного внутрішнього документу з описом банківського продукту);

затвердження кредитних заявок на здійснення операцій, що містять кредитний ризик, з позичальниками - юридичними та фізичними особами (у т.ч. схвалення розбіжностей умов кредитних заявок та вимог внутрішніх документів Банку щодо кредитування);

прийняття рішень по операціях з цінними паперами таких, як придбання цінних паперів до одного з портфелів Банку, їх реалізація або переведення з одного портфеля до іншого, авалювання векселів та проведення операцій репо;

затвердження змін до прийнятих раніше рішень щодо умов здійснення операцій, що містять кредитний ризик;

прийняття рішень про встановлення лімітів на банки-контрагенти за міжбанківськими операціями;

прийняття рішень щодо співпраці Банку із страховими компаніями (у т.ч. встановлення лімітів страхової відповідальності, за необхідності);

затвердження категорій ризику активних операцій та розрахунку резервів для відшкодування можливих втрат за активними операціями Банку;

розгляд та подання на затвердження Правлінню Банку пропозицій щодо визнання заборгованості за активними операціями безнадійною та списання безнадійних активів за рахунок резервів;

розробка та затвердження заходів по роботі з проблемними активами;

встановлення (за необхідності) загальних лімітів щодо окремих кредитних продуктів, загальних обсягів окремих видів забезпечення, інших обмежень кредитного портфелю Банку;

затвердження внутрішніх лімітів, нормативів і обмежень, пов`язаних із здійсненням кредитно-інвестиційної діяльності Банку;

розгляд будь-яких інших питань, що стосуються кредитування, та які буде включено в порядок денний за згодою членів Кредитного комітету.

Відповідальність за прийняття рішень несуть члени Кредитного комітету у відповідності до чинного законодавства (п.6.1. Положення про Кредитний комітет).

Відповідальність за підготовку, повноту та якість матеріалів по питаннях, що розглядалися на Кредитному комітеті, несуть ініціатори таких питань (п.6.2. Положення про Кредитний комітет).

Також згідно з п.1.3. Глави І Розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2001 року № 368, (в редакції чинній станом на липень 2012 року) до управлінського персоналу банку належать голова, його заступники та члени правління (ради директорів) банку; голова, його заступники та члени спостережної (наглядової) ради банку; головний бухгалтер банку, його заступники; керівники відокремлених підрозділів банку; керівники та члени комітетів правління банку (які створені з метою управління ризиками, зокрема кредитний комітет, комітет з питань управління активами та пасивами, тарифний комітет); керівник служби внутрішнього аудиту банку.

У постанові від 21.07.2021 у справі №910/12930/18 Верховний Суд зазначив, що навіть відсутність у відповідача статусу керівника банку чи посадової особи акціонерного товариства не виключає застосування статей 92, 1166 ЦК як правової підстави для відшкодування шкоди. Зазначена правова позиція також підтримана Верховним Судом у постанові від 09.01.2024 у справі №910/7305/21.

За таких обставин, оскільки Кредитний комітет Банку є колегіальним органом, створений (як визначено Статутом) для управління кредитною та інвестиційною діяльністю Банку та має право приймати самостійні рішення у межах своїх повноважень та компетенції, члени Кредитного комітету, відповідно до п.1.3. Глави І Розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, належать до управлінського персоналу банку, за висновками суду та обставина, що відповідачі-3,4,5,6 не належали до категорії керівників банку, не є підставою для відмови у позові про відшкодування ними шкоди. За наведених обставин, суд відхиляє посилання відповідачів-4, 5, 6 на те, що вони не входять до переліку осіб, на яких може бути покладена заявлена у позові відповідальність.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Відповідно до частини другої статті 89 Господарського кодексу України посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:

- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;

- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;

- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;

- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;

- іншими винними діями посадової особи.

Стаття 63 Закону України "Про акціонерні товариства" визначає, що посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.

Цими положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.

У постанові від 04.12.2018 у справі № 910/21493/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду указав таке. Згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.

Аналогічні висновки зроблені і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 26.11.2019 у справі № 910/20261/16, від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, а також у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18, від 08.02.2022 у справі №910/15260/18.

Наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).

Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до завдання збитків підприємству і зобов`язання їх відшкодувати.

Таким чином, при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.

Водночас спростування позивачем відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства.

Колегія суддів зазначає, що наведені вище положення законодавства, зокрема статті 92, 1166 Цивільного кодексу України, частина друга статті 89 Господарського кодексу України, стаття 63 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 37, 39, 40, 42, 43, 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частина п`ята статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у відповідних редакціях цих законів, чинних протягом спірного періоду), презюмують солідарну відповідальність органів юридичної особи за шкоду, заподіяну юридичній особі порушенням обов`язків щодо її представництва. Неправомірність їх поведінки може полягати як у вчиненні певних дій, так і в їх не вчиненні, тобто бездіяльності.

Отже неплатоспроможність банку може бути наслідком як активних дій учасників, органів управління банку (ухвалення рішень, підписання договорів, спрямованих на купівлю облігацій), так і пасивної їх бездіяльності.

Надавши оцінку представленим сторонами у матеріали справи доказам та обставинам, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, судом встановлено таке.

Правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків врегульовано в Законі України "Про банки і банківську діяльність".

Відповідно до ст.48 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних) банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

У статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) закріплено, що Банкам забороняється прямо чи опосередковано надавати кредити для придбання власних цінних паперів. Використання цінних паперів власної емісії для забезпечення кредитів можливе з дозволу Національного банку України.

Банк зобов`язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків.

Банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів.

Надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Вимоги до діяльності банків встановлює Інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затверджена постановою Правління НБУ від 28.08.2001 №368 (далі - Інструкція №368, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин). Метою регулювання діяльності банків в Інструкції № 368 зазначено забезпечення стабільної діяльності банків та своєчасне виконання ними зобов`язань перед вкладниками, а також запобігання неправильному розподілу ресурсів і втраті капіталу через ризики, що притаманні банківській діяльності. Інструкція встановлює нормативи ліквідності, кредитного ризику та інвестування, яких мають дотримуватися банки протягом всього періоду своєї діяльності (розд. І).

Відповідно до п.1.1., 1.2. Розділу V Інструкції №368 ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов`язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов`язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).

Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов`язаннями у зв`язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.

У зв`язку з цим банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов`язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів із збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.

З метою контролю за станом ліквідності банків Національний банк установлює такі нормативи ліквідності: миттєвої ліквідності (Н4), поточної ліквідності (Н5) та короткострокової ліквідності (Н6).

Розділ VI Інструкції №368 встановлює нормативи кредитного ризику. До активних операцій, що пов`язані з кредитним ризиком, належать операції банку, що пов`язані з наданням клієнтам залучених коштів у тимчасове користування (надання кредитів у готівковій або безготівковій формі, на фінансування будівництва житла та у формі врахування векселів, розміщення депозитів, проведення факторингових операцій, операцій репо, фінансового лізингу тощо) або прийняттям зобов`язань про надання коштів у тимчасове користування (надання гарантій, поручительств, авалів тощо), а також операції з купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів і від свого імені (включаючи андеррайтинг), будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми.

Так, кредитна діяльність банків пов`язана з кредитним ризиком або нездатністю контрагента виконувати частково або в повному обсязі свої зобов`язання згідно з угодою, тому банки зобов`язані оцінювати кредитоспроможність своїх контрагентів, вчасно ідентифікувати погані активи (тобто активи, за якими існує ймовірність отримання збитків), створювати необхідні резерви для списання безнадійних до погашення активів

Кредитоспроможність - наявність передумов для одержання кредиту і здатність повернути його. Кредитоспроможність позичальника визначається за показниками, що характеризують його здатність своєчасно розраховуватися за раніше одержаними кредитами, його поточне фінансове становище, спроможність у разі потреби мобілізувати кошти з різних джерел і забезпечити оперативну конверсію активів у ліквідні кошти (п.1.1. Розділу VІ Інструкції №368).

Згідно із положень Інструкції вбачається, що банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов`язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів зі збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.

Відповідно до Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою Правління НБУ від 25.01.2012 № 23 (надалі - Постанова №23, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), Банк розробляє та затверджує рішенням уповноваженого органу внутрішньобанківські положення щодо оцінки ризиків, формування та використання резервів за кожним видом фінансових активів, групою фінансових активів, дебіторською заборгованістю за господарською діяльністю банку та наданими фінансовими зобов`язаннями. Внутрішньобанківські положення розробляються банком з урахуванням законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, повинні містити методики та процедури, визначені в додатку 1 до цього Положення, які є обов`язковими і мінімально необхідними для оцінки ризиків (п.1.7 гл.1 розд. І).

У відповідності до п.1.8 гл.1 розд.І Постанови №23 Банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника відповідно до вимог, визначених цим Положенням. Кредитна документація (справа) боржника має містити мінімально необхідні дані, перелік яких наведено в додатку 2 до цього Положення. Залежно від виду кредитної операції банк може розширити перелік даних про боржника, попередньо зазначивши їх у внутрішньобанківських положеннях. Узагальнена інформація про кредитну операцію формується з часу укладення договору та оновлюється впродовж його дії в частині, що зазнала змін, протягом п`яти робочих днів із дня отримання банком інформації, яка є підставою для внесення таких змін (зміни умов проведення/здійснення кредитної операції, установчих та реєстраційних даних боржника, його фінансового стану тощо).

Банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника відповідно до вимог, визначених цим Положенням. Кредитна документація (справа) боржника має містити мінімально необхідні дані, перелік яких наведено в додатку 2 до цього Положення. Залежно від виду кредитної операції банк може розширити перелік даних про боржника, попередньо зазначивши їх у внутрішньобанківських положеннях.

Узагальнена інформація про кредитну операцію формується з часу укладення договору та оновлюється впродовж його дії в частині, що зазнала змін, протягом п`яти робочих днів із дня отримання банком інформації, яка є підставою для внесення таких змін (зміни умов проведення / здійснення кредитної операції, установчих та реєстраційних даних боржника, його фінансового стану тощо).

Відсутність чи неподання внутрішньобанківських положень або кредитної документації (справи) для ознайомлення уповноваженим працівникам НБУ є підставою для негативних висновків щодо ефективності та/або адекватності системи управління ризиками в банку, а також застосування до банку заходів впливу в порядку, установленому нормативно-правовими актами НБУ (п.1.9 гл.1. розд.І Постанови №23).

Кредитна історія - сукупність інформації про виконання юридичною або фізичною особою боргових зобов`язань, що включає наявну в банку інформацію щодо дисципліни виконання боржником своїх зобов`язань у минулому за раніше наданими та діючими кредитами, а також отриману банком інформацію з бюро кредитних історій;

кредитна операція - вид активних банківських операцій, пов`язаних із розміщенням залучених банком коштів шляхом їх надання в тимчасове користування або прийняттям зобов`язань про надання коштів у тимчасове користування за певних умов, а також надання гарантій, поручительств, акредитивів, акцептів, авалів, розміщення депозитів, проведення факторингових операцій, фінансового лізингу, видача кредитів у формі врахування векселів, у формі операцій репо, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання щодо сплати процентів та інших зборів із такої суми (відстрочення платежу);

кредитоспроможність - наявність у боржника (контрагента банку) передумов для проведення кредитної операції і його спроможність повернути борг у повному обсязі та в обумовлені договором строки;

платоспроможність - здатність боржника (контрагента) банку своєчасно здійснювати розрахунки за всіма видами своїх зобов`язань;

показник ризику активу - кількісний показник ризику невиконання боржником (контрагентом) своїх зобов`язань перед банком (п.1.10 гл.1. розд.І Постанови №23).

У додатку 2 Постанови №23 визначено вимоги до кредитної документації (справи) боржника та наведено перелік відомостей та документів, які має містити кредитна справа.

У відповідності до п.2.1, 2.2. гл.2 розділу ІІ Постанови №23 банк здійснює оцінку фінансового стану боржника - юридичної особи не рідше ніж один раз на три місяці. Банк здійснює оцінку фінансового стану юридичної особи (крім банку), якій надано кредит (далі - боржник - юридична особа), шляхом розрахунку інтегрального показника фінансового стану боржника - юридичної особи (далі - інтегральний показник).

У Методичних рекомендаціях щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України зазначено, що обов`язок сумлінності вимагає від керівників приймати рішення на підставі всієї необхідної інформації, відповідальність за моніторинг дотримання банком законодавства України, а також за діяльністю банку як такою. Під час прийняття рішень керівники можуть покладатися на інформацію, що надається працівниками банку, однак ця можливість не звільняє їх від персональної відповідальності за прийняття незалежних рішень (п.2.4).

Отже, до обов`язків органів банку віднесено додержання основних принципів кредитування, оцінки ризиків, формування резервів та оптимальної структури активів. Основні (мінімальні) критерії щодо визначення вимог до кредитних операцій закріплюються у внутрішніх нормативних документах банку, а контроль за їх дотриманням покладається на кредитний комітет, правління банку та спостережну раду.

Відповідно до п.3.2.2.2. Положення про кредитну політику ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції, затвердженій рішенням Правління від 20.03.2012) кожне рішення про надання кредиту має ґрунтуватися на аналізі мети отримання кредиту та здатності клієнта обслуговувати борг із майбутніх грошових потоків. Основною умовою надання кредиту є економічна обґрунтованість заходів, що фінансуються. Бізнес-підрозділ має перевірити, чи є потенційний кредит таким, що відповідає поточним та прогнозованим обсягам комерційних операцій клієнта. У виключних ситуаціях аналіз мети отримання кредиту може бути не надто глибоким, за умови, що таке виключення належним чином обґрунтоване у письмовій формі. Окрім того, у залежності від специфіки потенційно кредитної операції має проводитися додатковий аналіз. У складних випадках Бізнес-підрозділ може залучати до структурування операції Ризик-менеджмент або зовнішніх спеціалістів у певній сфері.

У п.п.3.2.2.3. Положення про кредитну політику ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" передбачено, що оцінка кредитоспроможності позичальника проводиться на систематичній основі. Для кожного позичальника за допомогою внутрішньої системи проводиться оцінка фінансового стану. Оцінка фінансового стану клієнта визначає стандартну вартість ризиків та є значним параметром для управління кредитним портфелем. Перед прийняттям остаточного рішення про кредитування Бізнес-підрозділ Банку проводить подальший детальніший аналіз, повнота якого, зокрема залежить від оцінки фінансового стану клієнта.

Оцінка фінансового стану проводиться (переглядається) у випадках та із періодичністю визначеними відповідними внутрішньобанківськими нормативними документами.

Оцінка фінансового стану позичальника ґрунтується на двох головних модулях:

кількісний аналіз: відображає кредитоспроможність клієнта згідно з фінансовою інформацією: за попередні періоди;

якісний аналіз: включає нефінансову інформацію щодо поточного та майбутнього розвитку клієнта.

Комбінація цих двох модулів визначає оцінку фінансового стану клієнта.

Як важливе доповнення до внутрішніх оцінок кредитоспроможності, Банком можуть застосовуватися зовнішні рейтинги (такі як рейтинги Standard & Poor's, Moody's тощо). У виключних випадках, за визначенням Ризик-менеджменту, зовнішня оцінка, рейтинги може превалювати над внутрішньою оцінкою.

Крім оцінки кредитоспроможності за фінансовим станом позичальника, кожне рішення про кредитування вимагає також аналізу здатності клієнта обслуговувати кредит без порушень.

Згідно із п.3.2.3.2. Положення про кредитну політику ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" рішення Банку щодо надання кредиту базується на припущенні, що клієнт має виконувати свої зобов`язання своєчасно, в повному обсязі та за рахунок своїх грошових потоків. Тому Банк відхиляє кредитні заявки, які містять можливість погашення кредиту шляхом реалізації забезпечення; наявність забезпечення не знімає з Бізнес-підрозділу відповідальності за розумінь: клієнта та операцій, що фінансуються (спеціальні продукти, такі як операції із грошовим покриття є винятком).

Головною метою забезпечення є зменшення потенційних збитків, пов`язаних з кредитами випадку невиконання клієнтом своїх зобов`язань. Тому забезпечення є суттєвим елементом угод про надання кредиту, особливо для довгострокових кредитних угод.

Внутрішнім нормативним документом ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (станом на час виникнення спірних правовідносин), який регламентує загальні принципи кредитування, механізм видачі Банком кредитів фізичним особам та суб`єктам господарювання, обслуговування таких кредитів та процес їх погашення, а також відповідальність підрозділів Банку в межах кредитного процесу є Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" (у редакції, затвердженій рішенням Правління від 12.07.2012).

Відповідно до п.3.1. Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" Банк надає кредити на умовах, передбачених кредитними договорами за умови обов`язкового виконання наступних основних принципів кредитування: терміновість - надання кредиту на визначений строк; зворотність - передбачає, що кредит підлягає обов`язковому поверненню; платність - передбачає, що кредит надається за відповідну плату (у вигляді процентів і комісій); забезпеченість - передбачає, що кредит надається під забезпечення (у вигляді застави, неустойки, поруки); цільове використання - передбачає, що кредит надається та використовується на конкретні цілі, передбачені кредитним договором.

Банк видає кредити і надає гарантії (поручительства, інші боргові інструменти) позичальникам за умов: платоспроможності позичальника; дотримання нормативів НБУ, та внутрішніх лімітів Банку; надання відповідних документів і наявності інформації, необхідної для оцінки кредитоспроможності позичальника.

Банк проводить політику пріоритетності якості суб`єкта кредитування над забезпеченням кредиту.

Прийняття рішень щодо прийнятності кредитного ризику Банком відноситься до компетенції Кредитного комітету.

Додатком 4 до Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" визначено перелік документів, що необхідні для видачі кредиту юридичній особі.

Як зазначалось колегією суддів вище, що рішення про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" на суму 20000000,00 грн на 12 місяців, по 01.08.2013 без забезпечення було прийнято всіма членами Кредитного комітету ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", до складу якого входили відповідачі, одноголосно, що скаржниками не заперечується.

Виходячи з предмету доказування у цій справі, з метою встановлення обставин ухвалення відповідачами рішення, на підставі яких документів ухвалювалося рішення, для встановлення того, чи прийняття спірного рішення відповідачами та укладання на його підставі кредитного договору відповідало/або не відповідало обґрунтованому рівню ризику та/або загрожувало інтересам банку або кредиторів банку, слід досліджувати кредитну документацію (справу) позичальника.

Також відповідно до п. 8.1. договору кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012, укладеного між ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС", позичальник був зобов`язаний надавати кредитодавцю належним чином оформлені документи, що характеризують фінансовий стан і діяльність позичальника, перелік і строки надання яких були встановлені в додатку № 1 до цього договору.

У контексті вищевикладеного колегія суддів звертає увагу, що Додатком № 1 до договору кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 було передбачено обов`язок ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" щоквартально (не пізніше 25-го числа першого місяця кварталу, наступного за звітним) надавати Банку: Баланс (форма № 1); звіт про прибутки та збитки (форма № 2); довідку про рух коштів по всіх поточних рахунках Позичальника в національній або іноземній валюті; та довідку про стан заборгованості за кредитами та позиками станом на перше число місяця зі вказівкою кредитора, суми договору, фактичної суми заборгованості, відсоткової ставки, дати надання кредиту, дати погашення кредиту (графіку погашення кредиту), наявності пролонгації, забезпечення (об`єктів застави, заставодавців, поручителів).

Зазначені у додатку № 1 до договору кредитної лінії документи також мали міститися у матеріалах кредитної справи.

Як зазначено позивачем, всі матеріали кредитної справи по договору кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012, Фонд передав ТОВ "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" (новому кредитору), а не в Національний Банк України, що також вбачається з акту прийому-передачі документації від 10.09.2019 згідно договору №010/ЮЛ-2019 про відступлення права вимоги.

На вимогу ухвал суду ТОВ "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" надано копії: договору кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012, додатку №1 до договору, договорів про внесення змін від 10.01.2013, від 04.08.2014, від 11.0.2014, від 10.03.2016, від 08.04.2016, фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва станом на 31.12.2015, листа ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" від 31.07.2012; довідки ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" від 31.07.2012 №31/07-2012.

Інших документів, які має містити кредитна справа, згідно із переліку у додатку 2 Постанови №23) новим кредитором суду не надано.

Акт прийому-передачі документації від 10.09.2019 згідно договору №010/ЮЛ-2019 про відступлення права вимоги не містить переліку переданих документів новому кредитору.

Втім, як вбачається із матеріалів справи, що жодним учасником справи не було надано доказів того, що в матеріалах кредитної справи позичальника ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" за кредитним договором № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 були наявні чи навпаки, відсутні, інші документи, передбачені у додатку 2 Постанови №23.

За таких обставин, враховуючи те, що за змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд оцінює докази представлені учасниками справи та надані суду на вимогу суду особою, що придбала права вимоги за кредитним договором.

Згідно із наданих ТОВ "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" документів, у складі матеріалів кредитної справи наявні довідка про установчі документи та керівні органи №31/07-2012 від 31.07.2012 та лист про перерахування кредитних коштів в сумі 16006200,00 грн на поточний рахунок позичальника б/н від 31.12.2012 .

Також з представлених ТОВ "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" документів вбачається, що ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" надавало Банку фінансову звітність за 2015 рік.

Відповідно до зазначеної у фінансовій звітності за 2015 рік інформації підприємство займалось консультуванням з питань комерційної діяльності (КВЕД 70.22.); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) у звітному 2015 році склав 196,5 тис. грн; при цьому діяльність ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" була стабільно збитковою (у звітному році 7 442,0 тис. грн збитків та у попередньому році 5 675,9 тис. грн збитків).

Водночас, згідно з наданих позивачем у матеріали справи відомостей, розміщених на офіційному веб-ресурсі SMIDA (https://smida.gov.ua/), станом на 31.12.2012 на балансі ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" були відсутні будь-які основні засоби, середньооблікова чисельність штатних працівників становила 0 осіб, директор ОСОБА_11 працював за сумісництвом (основне місце роботи - ДП "Харківспецоцінка" КП "Харківспецсервіс", м. Харків, вул. Полтавський шлях, 50, посада - інженер); позичальник був зареєстрований в багатоквартирному житловому будинку без зазначення номеру квартири або офісу (04071, м. Київ, вул. Костянтинівська, буд. 1/2); єдиним засновником позичальника була компанія "Верон Трейдинг Лімітед" (Veron Trading Limited, зареєстрована за адреса: м. Беліз, Дріфтвуд Бей, 1934).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, що входили до складу матеріалів кредитної справи, враховуючи інформацію щодо позичальника на офіційному веб-ресурсі SMIDA, відхиляючи доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача про те, що посадові особи банку не перевіряли фінансовий стан та кредитоспроможність ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" чи наявність у позичальника будь-яких ліквідних активів для погашення кредиту, не контролювали кредитний ризик впродовж дії кредитного договору, є підтвердженими.

У контексті вищевикладеного колегія суддів також звертає увгу, що неналежна якість активів ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" підтверджується також тим, що фінансові інвестиції ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" складалися із цінних паперів компаній (ПрАТ "Айс Енд Стоун ріал Істейт", ПАТ "ЗНКІФ "Стандарт Кепітал", ЗНВПІФ "Лайф Сайенс", ЗНВПІФ "Афіна Паллада", ЗНВПІФ "АВК", ТОВ "БН"), щодо яких Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку були прийняті рішення про зупинення обігу акцій.

Також досліджуючи обставини проведення відповідачами ризикової кредитної політики Банку, колегією суддів встановлено, що у 2014 році Національний банк України провів комплексну інспекційну перевірку ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", яка охоплювала період з 01.02.2011 по 01.11.2014 (тип інспектування: комплексне), за результатами якої складений звіт про інспектування ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" станом на 01.11.2014.

У розділі Звіту інспектування "Якість активів. Кредитний ризик" зазначено, що за результатами інспектування якість активів незадовільна, з огляду на значну частку негативно-класифікованих кредитів, значні кредитні концентрації, ризикові операції за цінними паперами, дебіторською заборгованістю. Кількість кредитного ризику значна. Якість управління кредитним ризиком низька. Сукупний кредитний ризик є високим та зростає (арк.15).

Якість кредитного портфеля ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" незадовільна, зважаючи на високу питому вагу негативно класифікованої заборгованості в кредитному портфелі, значні кредитні концентрації, ризикові кредитні операції. За результатами інспектування станом на 01.11.2014 негативно-класифікована кредитна заборгованість становить 16,33% від кредитного портфеля (в сумі 100218,1 тис. грн), за даними Банку - 12,08% (74132,1 тис. грн).

Банк практикує прийняття в заставу на звітні дати майнові права на кошти на депозитних рахунках, з подальшим їх розірванням, що дозволяє уникати формування резерву. За позичальником ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС", станом на дату інспектування, застава у вигляді майнових прав на грошові кошти на депозитному рахунку не приймалася.

У Звіті (арк.19) зазначено, що робота із заставним майном потребує постійного контролю з огляду на наявність незабезпечених кредитів (11,03% кредитного портфеля).

За результатами інспектування встановлено, що "якість управління кредитним ризиком є незадовільною та потребує удосконалення, зважаючи на недоліки внутрішньої методології Банку, що призводить до неадекватної оцінки кредитного ризику, недостатній контроль за концентраціями кредитних вкладень, за супроводженням кредитних операцій та забезпеченням, складання форм статистичної звітності, недоліки проведенні стрес-тестування. Керівництво Банку не розуміє або вирішило ігнорувати ключові аспекти кредитного ризику, враховуючи підходи Банку до показників, що застосовуються під час розрахунку резерву, які направлені на мінімізацію витрат на формування за за кредитними операціями (розмір витрат на реалізацію застави - від суми застави, терміни реалізації застави - 180 днів, недоліки щодо визначення показника ризику)" (арк.29).

У розділі Звіту "Висновки та Коментарі" вказується на те, що:

статистична звітність не відображає реальну якість активів, кредитні ризики та необхідні резерви на їх покриття, внаслідок використання різних схем та механізмів для уникнення порушень вимог нормативно- правових актів Національного банку України. Інструменти, що використовуються Банком, направлені не на управління, а на приховування реальних ризиків;

кількісні показники ризику ліквідності значні, внаслідок залежності Банку від дорогих ресурсів (коштів фізичних осіб), системних клієнтів, нестабільної ресурсної бази та встановлення за результатами інспектування факту недотримання нормативу Н6 "норматив короткострокової ліквідності";

економічні нормативи Н7 та Н6 не відповідають встановленим значенням;

система ризик менеджменту Банку незадовільна, оскільки побудована не з метою управління кредитними ризиками, а направлена на уникнення порушень вимог Національного банку України;

Менеджмент Банку не достатньо приділяє уваги контролю за виконання рекомендацій попереднього інспектування, 4 рекомендації попереднього інспектування залишаються актуальними і за результатами поточного інспектування, зокрема - вжиття заходів для покращення якості забезпечення шляхом зменшення обсягу застави у вигляді бланкових кредитів.

Отже, за результатами інспектування НБУ встановлено незадовільне управління Банком кредитним ризиком, ігнорування керівництвом Банку аспектів кредитного ризику, констатовано наявність незадовільної якість кредитного портфеля ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", зокрема через видачу незабезпечених кредитів, встановлено кількість кредитного рзику значна.

Щодо наданого відповідачем-6 у матеріали справи Аудиторського висновку ТОВ "Інтер-аудит", посилаючись на який відповідач-6 стверджує, що ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" станом на кінець 2012 року мав належний рівень фінансових активів для погашення кредитної заборгованості, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п.1.2. розділу III Аудиторського висновку ТОВ "Інтер-аудит" (статті запасів, дебіторської заборгованості та грошових коштів), загальна сума грошових коштів та їх еквівалентів ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" станом на 31.12.2012 дорівнює 21075,1 тис. грн; стаття балансу Товариства 160 "Дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуги" станом на 31.12.2012 р. становить 85 059,9 тис. грн; розмір статті "Інша поточна дебіторська заборгованість" становить 43 388,2 тис. грн. Згідно положень пункту 4 розділу III аудиторського висновку (висновки щодо вартості чистих активів Товариства), вартість чистих активів на кінець дня 31 грудня 2012 року становить 143 966,8 тис. грн.

Однак, судом першої інстанції вірно не прийнято зазначені вище в Аудиторському висновку ТОВ "Інтер-аудит" відомості як такі, що підтверджують фінансовий стан позичальника, оскільки вказаний Аудиторський висновок від 23.04.2013 складений на підставі відомостей на кінець 2012 року, тобто після кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" та аудит фінансової звітності Товариства проведений з урахуванням вже отриманих позичальником кредитних коштів. Зокрема, наведене підтверджується безпосередньо п.2.2. Аудиторського висновку ("Статті зобов`язань").

Крім того, як доречно зазначено судом першої інстанції, що після отримання кредитних коштів ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" 20.09.2012 було сформовано статутний капітал, що також підтверджує неналежний фінансовий стан позичальника станом на час прийняття відповідачами рішення про кредитування.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо фіктивності ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" та запереченням відповідачів з цього приводу, колегія суддів зазначає, що позивач у такій категорії позовів не повинен доводити фіктивність контрагента. Позивачу достатньо довести, що за наявності подібних/схожих ознак, які мали бути виявлені відповідачами при належній перевірці та ухваленні ними рішень на підставі достатньої інформації (що є виконанням вимог закону та фідуціарних обов`язків відповідачів перед Банком), рішення відповідачів про кредитування зазначеного позичальника було невиправдано ризикованим, абсурдним, таким, що вочевидь вчинялося всупереч інтересам Банку, його вкладників та кредиторів.

Схожі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18.

Водночас скаржники, зі свого боку, жодним чином не спростували вказані твердження позивача та не надали жодних доказів, які б свідчили про економічну обґрунтованість прийнятого ними рішення. Поряд з цим у матеріалах справи відсутні докази та відповідачами протилежного не доведено, що під час прийняття рішення про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" було проведено фінансовий моніторинг вказаного позичальника. Адже Банк є суб`єктом первинного фінансового моніторингу (гл. 11 Закону "Про банки і банківську діяльність") і зобов`язаний проводити ідентифікацію своїх клієнтів, відстежувати і блокувати сумнівні фінансові операції, інформувати про них Держфінмоніторинг відповідно до Закону "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму" від 28.11.2002 № 249-IV (який діяв у 2012 році).

Згідно зі ст. 11 цього Закону "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму", яка має назву "Управління ризиками", суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати управління ризиками легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму з урахуванням результатів ідентифікації та вивчення фінансової діяльності клієнта, послуг, що надаються клієнту, аналізу операцій, проведених ним, та їх відповідності фінансовому стану і змісту діяльності клієнта.

Для зменшення виявлених ризиків суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен вживати заходів, що, зокрема, включають: здійснення поглибленої ідентифікації клієнта та перевірку особи клієнта протягом певного періоду, включаючи його власників; додаткові вимоги до клієнта при відкритті рахунка чи встановленні відносин з ним; збільшення частоти проведення перевірок особи клієнта, включаючи його власників; збір інформації з метою формування уявлення про діяльність клієнта, природу та рівень операцій, що проводяться ним; посилений моніторинг операцій, що проводяться клієнтом.

На переконання колегії суддів, відповідачі, які володіли спеціальними знаннями та досвідом як посадові особи банку, не могли не розуміти значення та наслідки своїх дій по виведенню значної суми грошових коштів з банку без відповідного забезпечення, що відповідно впливало на ліквідність банку.

Ураховуючи встановлені вище обставини щодо прийняття відповідачами рішення про видачу значного кредиту позичальнику, у якого були відсутні будь-які основні засоби, без перевірки фінансового стану позичальника, оцінки його кредитоспроможності, клдешія суддів дійшла висновку, що прийняття рішення відповідачами про видачу кредиту такому позичальнику, у тому числі без забезпечення, прямо суперечило Закону України "Про банки і банківську діяльність", Положенню про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою Правління НБУ від 25.01.2012 № 23, Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 28.08.2001 №368, Положенню про кредитну політику ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", Положенню про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання в ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та свідчить про підвищення ризику по кредитному договору, оскільки в разі неповернення боржником коштів Банк не зможе задовольнити свої вимоги шляхом примусового стягнення заборгованості або за рахунок переважного права на майно.

Такі дії відповідачів здійснено всупереч обов`язку адекватного управління ризиками без дотримання норм статті 92 ЦК України, статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Положення № 23, інструкції №368 та внутрішніх положень банку, що призвело до недотримання посадовими особами їх фідуціарних обов`язків і свідчить про їх протиправну поведінку.

Водночас, колегія суддів відхиляє доводи відповідачів щодо відсутності ними порушення законодавства у сфері банківської діяльності, оскільки відповідно до п.1.7. розділу VI Інструкції №368 ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк мав право надавати бланкові кредити, оскільки банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів, зокрема, за відсутності ризикової діяльності, яка загрожує інтересам банку та його кредиторам. Однак, з встановлених вище обставин вбачається недотримання відповідачами основних принципів кредитування та економічних нормативів.

Судом також враховано, що на замовлення позивача ТОВ "Північно-східна консалтингова група" (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 14/16 від 19.02.2016) проведено оцінку вартості активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", за наслідками якої складено Звіт про незалежну оцінку вартості активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", дата оцінки - 17.06.2016.

У Звіті про незалежну оцінку вартості активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" оцінювачем визначено, що вартість прав вимоги Банку до ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" за договором кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 становить 438 806,00 грн, оціночна вартість із застосуванням ризику боржника - 0 грн, ефективність стягнення - 0,08 грн.

Також позивачем у матеріали справи надано Звіт про оцінку прави вимоги за кредитним портфелем ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" - 873 кредити юридичних та фізичних осіб, з метою визначення величини їх ринкової вартості, для формування ліквідаційної маси банку, складений ТОВ "ВЕРІТАС ПРОПЕРТІ МЕНЕДЖМЕНТ" (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 960/15 від 11.12.2015) на замовлення ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", дата оцінки - 01.11.2016.

Відповідно до Звіту про оцінку прави вимоги, складеного ТОВ "ВЕРІТАС ПРОПЕРТІ МЕНЕДЖМЕНТ", вартість прав вимоги Банку до ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" становить 2 266 915,35 грн (прострочений борг по тілу кредиту 5 305 280,47 грн, 542 317,56 грн - заборгованість по відсоткам та 416 950,99 грн - пеня; категорія якості кредиту IV, клас боржника 5, кредит: непрацюючий.

У той же час, зі змісту Звіту про оцінку прави вимоги, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ВЕРІТАС ПРОПЕРТІ МЕНЕДЖМЕНТ", вбачається, що кредит за договором кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 визначено оцінювачем як "непрацюючий", тобто такий, від якого не очікується отримання грошових коштів клієнта внаслідок виконання своїх зобов`язань за кредитом (арк.37 Звіту); всі кредити, класифіковані як "непрацюючі" були оцінені по моделі продажу суми боргу по кредиту третій стороні (колектору) виходячи з припущення про відсутність забезпечення по кредиту; на підставі аналізу ринкових даних, отриманих від колекторських фірм, оцінювач розрахував коефіцієнти перерахунку поточної сумарної заборгованості в суму вірогідного стягнення, яка буде отримана по них після дати оцінки - 01.11.2016; сума вірогідного стягнення по незабезпечених кредитах розраховується на підставі заборгованості на дату оцінки та ринкових принципів, виявлених в процесі співбесід з українськими колекторськими компаніями (арк.38 Звіту).

Враховуючи наведене, проаналізувавши зміст Звіту про оцінку прави вимоги, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ВЕРІТАС ПРОПЕРТІ МЕНЕДЖМЕНТ", колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що висновки оцінювача щодо вартості прав вимоги Банку до ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" за договором кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012, з урахуванням обставин, викладених на арк.37 Звіту, є суперечливими.

Приймаючи до уваги встановлену у Звіті про незалежну оцінку вартості активів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК", складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Північно-східна консалтингова група", вартість прав вимоги Банку до ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" за договором кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012, а також вартість продажу прав вимоги за кредитним договором у процедурі ліквідації (57556,40 грн), колегія суддів вважає, що зазначене також свідчить про обґрунтованість твердження позивача, що прийняття відповідачами рішення про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" без забезпечення було невиправдано ризиковим.

У свою чергу, відповідачами не надано жодних доказів щодо вчинення ними дій, що свідчили б про відсутність вини за невиконання передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність" обов`язків щодо добросовісного, розумного, відповідального керівництва діяльністю банку, запобігання можливим ризикам.

Наведені вище норми Закону України "Про банки і банківську діяльність", Інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, Положення про Кредитний комітет, Положення про кредитну політику, Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання, презюмують те, що керівники, посадові особи банку є особами, які володіють спеціальними знаннями та досвідом, мають розуміти значення своїх дій, вчинених при виконанні своїх повноважень на посадах, та / або своєї допущеної бездіяльності, а також наслідки таких дій / бездіяльності.

Однак, колегія суддів зазначає, що при прийнятті спірного рішення відповідачі не врахували приписів нормативних актів, які регулюють банківську діяльність щодо оцінки кредитних ризиків, а також інтересів Банку з дотриманням принципів кредитування.

Як зазначалось колегією суддів, що відповідачі, які володіли спеціальними знаннями та досвідом як посадові особи банку, не могли не розуміти значення та наслідки своїх дій по виведенню значної суми грошових коштів з банку шляхом надання кредиту без відповідного забезпечення та без перевірки фінансового стану позичальника, що відповідно впливало на ліквідність банку та призвели до знецінення активів Банку.

Більш того, відповідно до Положення про кредитування фізичних осіб та суб`єктів господарювання ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" прийняття рішень щодо прийнятності кредитного ризику Банком відносить виключно до компетенції Кредитного комітету, до складу якого входили відповідачі та згідно із Положенням про Кредитний комітет члени Кредитного комітету несуть відповідальність за прийняття ними.

На переконання колегії суддів, вище встановлені обставини беззаперечно свідчать, що відповідачі не виконали свій фідуціарний обов`язок щодо сумлінності, а навпаки, прийняли ризикове рішення, внаслідок якого банком було втрачено грошові кошти в значному розмірі. Такі дії відповідачів були необґрунтованими та безпідставними, а прийняте ними неправомірне рішення, оформлене протоколом від 30.07.2012 є надмірно ризиковим та таким, що суперечило інтересам банку та його кредиторам.

Водночас, збитковість здійсненої банком активної операції дозволяє дійти висновку про порушення відповідачами фідуціарних обов`язків, ризикованість дій щодо даної операції та те, що такі дії відповідачів, вчинені всупереч інтересам банку, тобто має місце протиправна поведінка відповідачів та свідомий характер заподіяної відповідачами шкоди банку та його кредиторам.

За таких обставин, достатньо обґрунтованим є висновок, що прийняте відповідачами рішення, оформлене протоколом від 30.07.2012 щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" мало вплив на змогу банку розрахуватися зі всіма кредиторськими вимогами. При цьому неможливість Банку розрахуватися із всіма кредиторськими вимогами, фактично стала підставою для прийняття Національним банком України рішення про віднесення ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" до категорії неплатоспроможних.

Фактичними обставинами справи підтверджується прямий причинно-наслідковий зв`язок між рішенням відповідачів та збитками, нанесеними як самому банку, так і його кредиторам.

Як вже зазначалося колегією суддів вище, що виною є невжиття особою всіх належних від неї заходів для запобігання заподіянню шкоди, а відтак саме відповідачі мають доводити суду відсутність вини, тобто вжиття ними всіх можливих заходів і вчинення дій для запобігання завданню шкоди банку, свою добросовісну і розумну поведінку, як керівників Банку.

Утім, відповідачами як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не доведено відсутність своєї вини та не підтверджено жодними належними доказами обґрунтованої необхідності та доцільності вчинення прийняття ними рішення щодо кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС".

Вище встановлені обставини свідчить, що відповідачі не виконали свій фідуціарний обов`язок щодо сумлінності, а навпаки, прийняли ризикове рішення, внаслідок якого банком було втрачено грошові кошти в значному розмірі. Такі дії відповідачів були необґрунтованими та безпідставними, а прийняте ними рішення, оформлене Протоколом Кредитного комітету ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" від 30.07.2012, було ризиковим, порушувало основні принципи кредитування та прямо протирічило інтересам Банку.

Посилання відповідачів-4,5,6 на те, що Фонд не вживав заходів щодо стягнення заборгованості з позичальника та збитки від непогашення кредиту стали наслідком бездіяльності Фонду, колегією суддів оцінюються критично, оскільки реалізація Фондом права на стягнення заборгованості виходить за межі предмету доказування у спорі про завдання шкоди Банку на момент завдання такої шкоди та не впливає на наявність у відповідачів обов`язку відшкодувати шкоду, а також на обсяг їх відповідальності.

У постанові від 21.07.2021 у справі №910/12930/18 Верховний Суд, зокрема, зазначив, що виявлення нікчемних правочинів та застосування наслідків їх нікчемності якщо контрагенти за договорами мають ознаки фіктивності, а звернення до них з позовами не мало б позитивних наслідків, це призвело б лише до додаткових витрат Банку. Невчинення Фондом таких дій, навіть якщо таке управлінське рішення було помилковим, не може свідчити про правомірність дій відповідачів, які призвели банк до неплатоспроможності, та бути підставою для звільнення їх від відповідальності (пункт 218 постанови).

Відтак, застосування до позичальника заходів примусового стягнення заборгованості за відсутності у боржника будь-якого майна чи коштів призвело б лише до додаткових витрат позивача та було б неефективним.

Часткове погашення позичальником заборгованості не спростовує факту прийняття відповідачами ризикового рішення всупереч принципам кредитування, а зі свого боку обставини неспроможності позичальника повернути кредитні кошти навпаки підтверджує ризиковість кредитної операції та завдання за її наслідками збитків Банку.

Суд також зазначає, що позивач, заявляючи позовні вимоги у цій справі посилається саме на ризикове рішення відповідачів про кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС", прийняте ними всупереч принципам кредитування, обставини щодо продовження строку дій кредитної лінії, перегляду умов кредитування не покладені позивачем у основу обґрунтування позовних вимог. А тому доводи відповідачів-3,4,5,6, що станом на час прийняття рішень про внесення змін до кредитного договору останні не були посадовими особами банку, а такі рішення приймалися у іншому складі кредитного комітету, ніж рішення про надання кредиту, не входять до предмету дослідження у цій справі.

Щодо доводів про наявність зв`язку між діями Національного банку України як регулятора і завданою шкодою, колегія суддів відзначає наступне.

Так, відповідач 3 вказував на те, що правомірність дій відповідачів як членів Кредитного комітету підтверджується тим, що в банку з 2015 року і до дня оголошення його неплатоспроможним працював куратор НБУ, який погодив вчинення відповідного правочину, що свідчить про його правомірність та відсутність ризиків.

Відповідно до Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 року № 346, НБУ може запровадити особливий режим контролю, що передбачає проведення всіх платежів підконтрольного банку винятково через відповідальних виконавців підрозділів банківського нагляду НБУ і (або) обмеження діяльності банку шляхом призначення спеціального куратора від НБУ.

До повноважень куратора належать: визначення рівня ризику, на який може йти банк при здійсненні операцій, обов`язкова присутність на зборах керівних органів, на засіданнях комітетів (кредитного, тарифного і з управління активами і пасивами), будь-яких нарадах керівництва банку, на переговорах з інвесторами з продажу банку; продаж активів і повернення пасивів банку для підвищення його платоспроможності або захисту вкладників та кредиторів банку; контроль виконання програми фінансового оздоровлення, а також виконання письмових зобов`язань банку перед НБУ; звільнення або переведення на іншу посаду службовців банку, у тому числі керівників, зміна розміру їхньої зарплати; контроль використання рефінансування, отриманого від НБУ; за погодженням з НБУ організація продажу або реорганізації банку; узгодження рішення керівництва банку та документів, пов`язаних з рухом грошових коштів.

Так, будь-які порушення з боку регулятора (призначеного ним куратора як представника НБУ), неналежне виконання куратором банку своїх посадових обов`язків не можуть слугувати підставою для звільнення від відповідальності посадових осіб банку. Адже саме вони, а не регулятор, ухвалювали відповідні рішення і несли відповідальність за роботу банку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 в справі № 910/11027/18.

Щодо розрахунку позивачем збитків у сумі 8861209,55 грн. колегія суддів дійшла таких висновків.

За загальним правилом розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуження майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо.

Якщо ж банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Тобто у цьому разі розмір недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів є мінімальною оцінкою шкоди, завданої банку. У такому разі відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд або уповноважена особа Фонду звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку; у разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у пунктах 7.59. - 7.61. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 та у пункті 203 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 910/12930/18.

Як вбачається із матеріалів справи, в цій справі, сума збитків визначена позивачем шляхом розрахунку втрат майна Банку та його кредиторів, завданих конкретною господарською операцією, тобто внаслідок кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС".

Сума збитків завданих Банку внаслідок збиткової операції з кредитування ТОВ "СУЧАСНИЙ ФІНАНСОВИЙ СЕРВІС" розрахована позивачем наступним чином: 8 918 765,95 грн сума неповерненого кредиту та несплачених відсотків - 57 556,40 грн надходжень від продажу = 8 861 209,55 грн збитки.

Згідно із випискою по особовому рахунку за 09.09.2019 оплата за права вимоги за кредитним договором № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 по лоту №EPCU072019 у сумі 57 556,40 грн зарахована в рахунок заборгованості по кредитному договору; заборгованість за кредитним договором № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 в сумі 8 861 209,55 грн списана у збиток.

З розрахунку позивача вбачається, що заборгованість позичальника за кредитом становить 5 305 280,47 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 613 485,48 грн.

Згідно з положеннями частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання передбачені в статті 625 ЦК України, згідно з частиною другою якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункти 80-87), за змістом яких "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (постанови від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54), від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.19), від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункт 91)).

У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором (п.141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги Фонду, колегія суддів констатує, що необґрунтованим є нарахування процентів у сумі 3 522 116,76 грн на підставі ст.1048 ЦК України після закінчення строку кредитування, тобто після 15 серпня 2016 року. Грошові вимоги, які б були обґрунтовані ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, Фондом не заявлялися.

Відтак, обґрунтованою є заборгованість по договору кредитної лінії № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 за кредитом у розмірі 5 305 280,47 грн, за процентами за користування кредитом - 91 368,72 грн, всього 5 396 649,19 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що розмір збитків становить 5 339 092,79 грн (5 396 649,19 грн - 57 556,40 грн (сума продажу прав вимоги за кредитним договором № ЮЛ-93/2012-КЛ від 31.07.2012 по лоту №EPCU072019)), а тмоу суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку, що вимоги Фонду є частково обґрунтованими.

Щодо заявленої відповідачем-6 заяви про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, колегія суддів зазначає таке.

Заява відповідача-6 обґрунтована тим, що позивач звернувся із розглядуваним позовом більше ніж через сім років після укладення кредитного договору та більше ніж через 6 років після звільнення ОСОБА_6 з ПАТ КБ "ЄВРОБАНК".

Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові 14.08.2018 Верховного Суду у справі № 922/1425/17.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 наведено правову позицію згідно із якою, перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження Фондом останнього з двох зазначених документів: (а) затвердженого Фондом реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, (б) затвердженої Фондом оціночної (ринкової) вартості ліквідаційної маси банку.

Згідно із матеріалів справи, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 24.11.2016 № 2546 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ КБ "ЄВРОБАНК".

Ліквідаційну масу ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 19.01.2017 № 163 (з врахуванням змін, внесених на підставі рішення №1740 від 11.07.2019).

Отже, можливість виявлення недостатності майна Банку виникла у Фонду від 19.01.2017, за таких обставин, перебіг трирічного строку позовної давності розпочався 20.01.2017 та закінчився 20.01.2020.

Як вбачається із матеріалів справи, що Фонд звернувся до суду з позовом про стягнення шкоди з відповідачів 17.01.2020, а відтак колегія суддів констатує, що Фонд не пропустив строки позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення шкоди (збитків), заподіяної банку.

Підсумовуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів цілком погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність у діях відповідачів складу цивільного правопорушення, у зв`язку з чим, наявні достатні правові підстави для покладення на відповідачів відповідальності за завдану Банку та його кредиторам шкоду внаслідок прийнятого відповідачами рішення, у зв`язку із чим позовні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення солідарно з відповідачів шкоди, заподіяної ПAT КБ "ЄВРОБАНК" у розмірі 5 339 092,79 грн.

Інші доводи, наведені скаржниками в апеляційних скаргах, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених у апеляційних скаргах обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржників викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваних рішеннях, оскаржувані рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20, за наведених скаржниками доводів та в межах апеляційних скарг.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 у справі №910/686/20 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/686/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 18.03.2025.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк