УХВАЛА

13 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 916/5754/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 (колегія суддів: Аленін О. Ю., Принцевська Н. М., Філінюк І. Г.) і рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2024 (суддя Сулімовська М. Б.) у справі

за позовом Керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідачів: 1) Виробничо-комерційної фірми "Віта-Авто" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, 2) Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою в інтересах держави в особі позивача Міністерства оборони України до Виробничо-комерційної фірми "Віта-Авто" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс" в якому просив:

- визнати недійсним договір про надання послуг № ВКС-1009 від 01.09.2022, укладений між Концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс" та Виробничо-комерційною фірмою "Віта-Авто" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю;

- зобов`язати Виробничо-комерційну фірму "Віта-Авто" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звільнити приміщення буд. Літ А3 закритої території за адресою м.Одеса, вул. Миколи Боровського, 32, площею 13 кв.м. та відкриту територію за адресою м.Одеса, вул. Миколи Боровського, 32, площею 523,60 кв.м. на користь держави в особі Міністерства оборони України.

Ухвалою від 15.01.2024 залучено до участі у справі Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях у якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

18.09.2024 Господарський суд Одеської області ухвалив рішення, залишене без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2024, повний текст якої складено 16.12.2024, про задоволення позову.

Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс" звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Краснова Є. В. - головуючого, Рогач Л. І., Мачульського Г. М.

24.01.2025 Верховний Суд витребував у судів попередніх інстанцій матеріали справи № 916/5754/23, оскільки електронні тексти судових рішень попередніх інстанцій у цій справі не оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, адже зазначена інформація заборонена для оприлюднення згідно з пунктом 4 частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень".

10.03.2025 матеріали справи надійшли до Касаційного господарського суду.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає не урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункти 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Вивчивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі, посилаючись на положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що у матеріалах справи відсутні жодні докази повідомлення прокурором позивача про порушення інтересів держави. Разом з цим заявник у касаційній скарзі також зазначає і про те, що прокурором не було надано достатнього строку позивачу для належного реагування на порушення інтересів держави у позасудовому порядку, що, з урахуванням наведених ним у касаційній скарзі постанов Верховного Суду суперечить попереднім доводам скаржника щодо нездійснення прокурором такого повідомлення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20.01.2011).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 43 ГПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Крім того, у вказаній частині доводів скаржника постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підставою реалізації прокурором представницьких функцій позивача у судовому порядку була усвідомлена поведінка уповноваженого суб`єкта на захист порушених інтересів у цій справі - Міністерства оборони України, яка виразилась у фактичній відмові здійснити будь-які заходи реагування на виявлені прокуратурою факти порушень.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у постановах від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (пункт 40); від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.37); від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 7.16); від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункт 10.17); від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (пункт 8.54); від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.16) вказувала на те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

За висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункти 69, 70), від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18), від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Частини третя та четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах). Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави. За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Крім того, суди попередніх інстанцій виходили із того, що вимога щодо зобов`язання відповідача - 1 звільнити на користь держави в особі позивача займану територію, є обґрунтованою, оскільки відповідач - 1 не надав суду доказів її звільнення, та така вимога відповідає критеріям ефективного способу захисту, визначеним усталеною практикою Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (постанови від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 28), від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (пункт 69), від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц (пункт 43)).

У постановах від 19.04.2023 у справі № 904/7803/21 (пункт 6.46), від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22 (пункт 58), від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22 Верховний Суд виснував, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо). Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України).

У справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Керуючись статтями 234, 235, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/5754/23 за касаційною скаргою Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 і рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2024

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя Л. І. Рогач