РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.03.2025Справа № 910/1010/24

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал», м. Київ

про стягнення штрафу в сумі 1 000 000 грн,

За участю представників сторін:

від позивача: Онищенко Т.О.

від відповідача: Колосар М.Є.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» про стягнення штрафу в сумі 1 000 000 грн, розірвання договору оренди обладнання №01/11/2023-М від 01.11.2023 з 31.01.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на вчинення з боку відповідача та пов`язаний із ним осіб перешкод орендарю у користуванні орендованим за договором №01/11/2023-М від 01.11.2023 майном, що, як вказує позивача, згідно п.6.7 договору є підставою для стягнення неустойки. Одночасно, згідно змісту позовної заяви вбачається, що на підставі ст.652 Цивільного кодексу України, ст.188 Господарського кодексу України позивачем на адресу відповідача було скеровано претензію щодо розірвання договору разом із відповідним проектом додаткової угоди, відповіді на яку отримано не було.

Ухвалою від 30.01.2024 судом було відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 06.03.2024.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що договір оренди обладнання №01/11/2023-М від 01.11.2023 з 31.01.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» не укладався. Також відповідачем наголошено, що умови вказаного договору щодо розміру неустойки є нікчемними в силу ст.228 Цивільного кодексу України.

06.03.2024 судом було відкладено підготовче засідання на 03.04.2024.

03.04.2024 на адресу господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» про залишення без розгляду позову в частині вимог про розірвання договору оренди обладнання №01/11/2023-М від 01.11.2023 з 31.01.2024.

03.04.2024 судом було відкладено підготовче засідання на 17.04.2024.

Ухвалою від 03.04.2024 залишено без розгляду позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» в частині вимог про розірвання договору оренди обладнання №01/11/2023-М від 01.11.2023 з 31.01.2024.

17.04.2024 підготовче засідання у справі було відкладено на 01.05.2024.

У судовому засіданні 01.05.2024 представником відповідача було заявлено про дання 30.04.2024 через систему Електронний суд клопотання про призначення судової експертизи.

Представником позивача було заявлено клопотання про надання часу на ознайомлення із клопотанням відповідача та надання заперечень з приводу його задоволення.

З урахуванням наведених вище обставин, судом було відкладено підготовче засідання на 15.05.2024.

07.05.2024 на адресу господарського суду надійшли письмові заперечення позивача щодо клопотання відповідача про призначення експертизи. Означені заперечення обґрунтовано тим, що призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду, а відповідне дослідження призначається лише у випадку дійсної потреби у спеціальних знаннях. Позивачем зауважено, що твердження відповідача стосовно недійсності договору оренди обладнання №01/11/2023-М від 01.11.2023 зводяться лише до припущень відповідача та не підтверджуються жодними доказами. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на відсутності матеріалів для здійснення експертного дослідження.

У судовому засіданні 15.05.2024 судом було розглянуто клопотання відповідача про призначення експертизи.

Ухвалою від 15.05.2024 призначено у справі №910/1010/24 судову почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документів, проведення якої доручити Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Вказаною ухвалою

встановлено учасникам справи строк до 14.06.2024 для подання до суду матеріалів, необхідних для проведення експертизи, зокрема: позивачу - копії позовної заяви та доданих до неї документів, інших матеріалів, які, на думку позивача, мають значення для проведення експертного дослідження; оригінал договору оренди обладнання № 01/11/2023-М від 01.11.2023 та акту передання-приймання обладнання від 01.11.2023; вільні зразки відтисків печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» у кількості 10-15 примірників; відповідачу - копії відзиву на позов та доданих до нього документів, інших матеріалів, які, на думку відповідача, мають значення для проведення експертного дослідження; вільні, умовно-вільні зразки підпису Касторнової Ганни Сергіївни у кількості 10-15 примірників; вільні зразки відтисків печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» у кількості 10-15 примірників; викликано Касторнову Ганну Сергіївну у судове засідання для відбору експериментальних зразків підписів; відповідача зобов`язано забезпечити явку Касторнової Ганни Сергіївни у судове засідання для відібрання експериментальних зразків підписів. Проте, вимоги суду сторонами виконано не було.

Супровідним листом від 14.10.2024 матеріали справи було направлено до експертної установи.

11.11.2024 адресу суду надійшло клопотання експерта №КСЕ-19/111- 24/61696 від 30.10.2024 про:

- надання оригіналів досліджуваних документів, а саме: договору оренди обладнання №01/11/2023-М від 01.11.2023 та акту передавання-приймання обладнання від 01.11.2023; вільних зразків підпису та почерку Касторнової Ганни Сергіївни або посилання на них (не менше ніж у десяти документах), які наближені до дати досліджуваних документів, а саме: 2022-2024 роки; експериментальних зразків відбитку печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» (не менше ніж на п`ятнадцяти аркушах, які виконані з різним натиском);

- надання дозволу на застосування руйнуючих методів дослідження (для відповіді на запитання 2.5. щодо встановлення послідовності нанесення реквізитів документів);

- надання вільних зразків відбитків печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» за період з 01.08.2023 по 01.02.2024 у кількості не менше ніж двох документів за кожен день вказаного періоду, а також надати інформацію щодо заміни або ремонту печаток вказаних Товариств з обмеженою відповідальністю у даний період часу (для відповіді на запитання щодо дати нанесення відбитків печаток).

Ухвалою від 12.11.2024: поновлено провадження у справі №910/1010/24; викликано сторін у судове засідання 04.12.2024 на 11:10 год; зобов`язано позивача у строк до 29.11.2024 надати суду копії позовної заяви та доданих до неї документів, інших матеріалів, які, на думку позивача, мають значення для проведення експертного дослідження; оригінал договору оренди обладнання № 01/11/2023-М від 01.11.2023 та акту передання-приймання обладнання від 01.11.2023; вільні зразки відтисків печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» за період з 01.08.2023 по 01.02.2024 у кількості не менше ніж двох документів за кожен день вказаного періоду, а також надати інформацію щодо заміни або ремонту печаток вказаних Товариства з обмеженою відповідальністю у даний період часу (для відповіді на запитання щодо дати нанесення відбитків печаток); зобов`язано відповідача у строк до 29.11.2024 надати суду: копії відзиву на позов та доданих до нього документів, інших матеріалів, які, на думку відповідача, мають значення для проведення експертного дослідження; вільні зразки підпису та почерку Касторнової Ганни Сергіївни або посилання на них (не менше ніж у десяти документах), які наближені до дати досліджуваних документів, а саме: 2022-2024 роки; вільні зразки відбитків печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» за період з 01.08.2023 по 01.02.2024 у кількості не менше ніж двох документів за кожен день вказаного періоду, а також надати інформацію щодо заміни або ремонту печаток вказаних Товариства з обмеженою відповідальністю у даний період часу (для відповіді на запитання щодо дати нанесення відбитків печаток); викликано Касторнову Ганну Сергіївну у судове засідання 04.12.2024 на 11:10 год. для відбору експериментальних зразків підписів, зобов`язано відповідача забезпечити явку Касторнової Ганни Сергіївни у судове засідання для відібрання експериментальних зразків підписів та також забезпечити явку представника товариства із печаткою юридичної особи для відібрання експериментальних зразків відбитку печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» (не менше ніж на п`ятнадцяти аркушах, які виконані з різним натиском); зобов`язано позивача та відповідача у строк до 29.11.2024 надати суду письмові пояснення з приводу клопотання експерта в частині надання дозволу на застосування руйнуючих методів дослідження (для відповіді на запитання 2.5. щодо встановлення послідовності нанесення реквізитів документів).

Проте, жодної вимоги ухвали сторонами виконано не було.

У судовому засіданні 04.12.2024 представниками сторін було повідомлено про неможливість виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою від 04.12.2024 по справі зупинено провадження у справі №910/1010/24 на час проведення експертизи; надіслано Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України копію даної ухвали суду та матеріали справи №910/1010/24.

20.12.2024 на адресу суду надійшло повідомлення №КСЕ-19/111-24/61696 від 18.12.2024 про неможливість проведення судової експертизи та повернуто матеріали справи.

Ухвалою від 06.01.2025 поновлено провадження у справі; призначено підготовче засідання на 05.02.2025.

05.02.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 12.03.2025.

Представником позивача у судовому засіданні 12.03.2025 було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача було надано пояснення по справі, згідно яких проти задоволення позову заперечено.

В судовому засіданні 12.03.2025 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

В матеріалах справи наявний договір №01/11/2023-М від 01.11.2023, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» (орендодавець) за умовами п.1.1 якого орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування обладнання: машини для видалення хвостиків Strawberry Decalux Machine DF24 в кількості 2 (дві) одиниці, та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату.

Мета використання об`єкту оренди - орендоване майно передасться орендарю дія здійснення власної господарської діяльності (п.1.3 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023).

За умовами п.3.1 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023 передача об`єкту оренди оформлюється актом передання-приймання, який підписується сторонами. З цього моменту починається обчислення строку оренди за цим договором.

Об`єкт оренди вважається переданим орендарю в користування з моменту підписання акта передання-приймання уповноваженими представниками сторін, але не пізніше ніж через 5 (п`ять) днів з моменту підписання цього договору (п.3.2 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023).

Згідно п.3.4-3.6 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023 орендар повертає об`єкт оренди орендодавцю у день закінчення строку дії цього договору, що оформлюється відповідним актом передання-приймання, який підписується сторонами, з обов`язковим посиланням на поліпшення, або погіршення об`єкту оренди, з урахуванням природного зносу. З цього моменту строк оренди припиняється. Строк оренди складає з 01 листопада 2023 року по 31 жовтня 2026 року. Орендар має переважне право перед іншими орендарями на подовження строку оренди майна, що орендується після закінчення строку дії договору.

За умовами п.п.4.1.4-4.1.9 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023 не втручатися в господарську діяльність орендаря. Повідомляти завчасно (не пізніше 30 днів) письмово орендаря про відповідні рішення кінцевих бенефіціарів, учасників орендодавця, про рішення або дії, які прийнято або планується приймати, вчинити і які можуть вплинути на користування предметом оренди орендарем або виконання цього договору його сторонами. Ознайомити орендаря з правилами технічної експлуатації майна, що орендується, шляхом надання оригіналів, технічної документації на обладнання, яка в подальшому зберігається в орендаря. У разі здійснення орендарем невід`ємних поліпшень майна, що орендується орендодавець здійснює контроль за здійсненням таких поліпшень. Не чинити перешкод орендареві в роботі по поліпшенню об`єкту оренди, в разі якщо таке поліпшення та порядок його проведення узгодженні з орендодавцям в письмовій формі. Без письмового узгодження з уповноваженою особою орендаря не використовувати самому, а також не допускати використовувати іншим особам майно в період дії цього договору. В разі виникнення несправностей майна, які відбулися не з вини орендаря, негайно вживати - заходи для їх припинення, за свій рахунок.

Згідно п.5.1 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023 загальна сума договору формується із розрахунку суми орендних плат орендаря за весь період дії договору.

Розмір орендної плати не в період воєнного стану, з урахуванням в майбутньому індексації становить 1700000 грн, в тому числі 20% податку на додану вартість (п.5.2 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023).

У п.6.1 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023 за невиконання або неналежне виконання зобов`язань цього договору оренди. Сторони несуть відповідальність, визначену цим договором їй передбачену чинним в Україні законодавством.

Пунктом 6.7 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023 визначено, що за здійснення з боку Орендодавця або за його дорученням, вказівкою третіми особами, перешкоджання Орендарю у користуванні орендованим Майном, орендодавець сплачує орендарю штраф у розмірі 1000000 гривень та відшкодовує завдані такими діями збитки.

Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання, і діє з 01 листопада 2023 року по 31 грудня 2026 року включно, якщо інший строк оренди не буде зазначений у додаткових угодах до цього договору/додатках. У разі відсутності письмової заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору за 90 (дев`яносто) календарних днів до дати закінчення строку дії договору, договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від його виконання. Договір може бути розірваний достроково за згодою сторін (п.7.1 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023).

В матеріалах справи наявний акт від 01.11.2023 передавання-обладнання, згідно змісту якого орендодавець передав, а орендар прийняв об`єкт оренди - машини для видалення хвостиків Strawberry Decalux Machine DF24 в кількості 2 (дві) одиниці.

Як вказує позивач, 19.12.2023 громадянин України Зайцев Віктор Володимирович , використовуючи рішення єдиного учасника - Компанії «ШОУКВЕСТ ЛІМІТЕД» (SHOWQUEST LIMITED) про призначення Зайцева Віктора Володимировича виконуючим обов`язки директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД СМІЛЯНСЬКА ХЛОДНЯ», з подальшим залученням ним сторонніх осіб, за участі на його боці адвоката Карпова Сергія Олександровича вчинив дії, які містять ознаки перешкоджання господарській діяльності позивача та інших суб`єктів господарювання, за адресою: місто Сміла, вул. Ржевська, 24Б, що полягали у блокуванні в`їзду/виїзду з території, на якій розташовано орендоване нерухоме майно, шляхом постановки автомобіля під воротами, в намаганні потрапити на територію, без будь-яких правових підстав, без надання будь-яких документів які надають вказаним особам право перебування на території та в будівлях, що орендуються. Від спілкування з уповноваженими представниками позивача Зайцев В.В. та особи, які разом з ним діють відмовився. За даним фактом було зроблені та подані відповідні заяви до поліції.

Позивачем вказано, що 28.12.2023 за адресою здійснення господарської діяльності позивача та інших суб`єктів господарювання, а саме: АДРЕСА_1 , знову прибув Зайцев Віктор Володимирович у складі тих саме осіб, які вчиняли дії, що містять ознаки перешкоджання діяльності 19-20-го грудня 2023 року, а також прибули нібито представники відповідача, для проведення інвентаризації майна. При цьому, з їх боку знову були спроби проникнути на орендовану територію з порушенням умов діючого договору оренди, укладеного між відповідачем та позивачем, але Державна Служба Охорони, з якою у Позивача було раніше укладено відповідний договір, запобігла таким незаконним діям. У свою чергу Зайцев В.В. та інші особи, ймовірно шляхом введення в оману співробітників поліції, намагалися змусити співробітників поліції завести їх на територію та розміщених на ній об`єктів нерухомості, які перебувають у власності у відповідача та які передані в оренду позивачу, де останнє здійснює свою господарську діяльність.

На думку позивача, Зайцев В.В. та інші особи, які прибули разом з ним, ймовірно діють спільно, виконують заздалегідь розроблений ними план, та намагаються усіляко перешкодити діяльності орендарів, суб`єктів господарської діяльності, зокрема Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст».

У позовній заяві зазначено, що від співробітників поліції Товариству з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» стало відомо, що Зайцев В.В. та особи, які діють разом з ним, і які є фактично представниками двох різних суб`єктів господарювання, хоч і пов`язаних спільними кінцевими бенефіціарами, як було з`ясовано, відмовляються від спілкування з представником позивача, який прибув саме для того, щоб вже вдруге з`ясувати обставини того, що відбувається і чому саме таким чином себе поводить Зайцев В.В. і особи які разом з ним діють.

Отже, означені обставини на думку позивача, є достатньою підставою для стягнення із відповідача штрафу в сумі 1 000 000 грн на підставі п.6.7 договору №01/11/2023-М від 01.11.2023.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачем зазначено, що договір оренди обладнання №01/11/2023-М від 01.11.2023 з 31.01.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» не укладався. Також відповідачем наголошено, що умови вказаного договору щодо розміру неустойки є нікчемними в силу ст.228 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи вказані вище обставини, суд дійшов висновку щодо відсутності достатніх підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, суд виходить з такого.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення штрафних санкцій позивачем, насамперед, повинно бути доведено суду факт порушення відповідачем своїх свої зобов`язань за договором №01/11/2023-М від 01.11.2023, а саме здійснення з боку орендодавця або за його дорученням, вказівкою третіми особами, перешкоджання орендарю у користуванні орендованим майном.

В контексті обов`язку з доказування суд звертає увагу сторін на те, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

У ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Проте, всупереч наведеного позивачем не представлено до матеріалів справи доказів, які б вказували саме на здійснення з боку орендодавця або за його дорученням, вказівкою третіми особами, перешкоджання орендарю у користуванні орендованим майном, орендодавець сплачує орендарю штраф у розмірі 1000000 гривень та відшкодовує завдані такими діями збитки.

Обставини, які викладені у позовній заяві стосовно громадянина України Зайцева Віктора Володимировича ніяким чином не свідчать про вчинення саме відповідачем, або за його вказівкою дій щодо перешкоджання орендарю у користуванні орендованим майном.

Тобто, на теперішній час в матеріалах справи відсутні докази того, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал», або іншими особами за його вказівкою вчинялись дії по перешкоджанню у грудні 2023 орендарю користуватись об`єктом оренди за договором №01/11/2023-М від 01.11.2023, що могло б бути підставою для застосування до відповідача відповідних штрафних санкцій за договором.

Одночасно, суд вважає за доцільне надати оцінку і доводам відповідача стосовно того, що останнім договір №01/11/2023-М від 01.11.2023 не укладався.

Судом під час здійснення підготовчого провадження у справі було призначено судову експертизу, на вирішення якої поставлено такі запитання:

2.1. Яким чином (за допомогою технічних засобів чи писальним приладом) виконаний підпис від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» Касторнової Ганни Сергіївни у розділі «Орендодавець» в графі «Директор _____________ Г.Касторнова» в договорі оренди обладнання № 01/11/2023-М від 01.11.2023 та акті передання-приймання обладнання від 01.11.2023?

2.2. Чи виконаний підпис від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» у розділі «Орендодавець» в графі «Директор _____________ Г.Касторнова» в договорі оренди обладнання № 01/11/2023-М від 01.11.2023 та акті передання-приймання обладнання від 01.11.2023 особисто Касторновою Ганною Сергіївною чи іншою особою?

2.3. Чи нанесено відтиск печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» () у графі «Орендодавець» у договорі оренди обладнання № 01/11/2023-М від 01.11.2023 та акті передання-приймання обладнання від 01.11.2023 печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» ()?

2.4. Чи нанесено відтиск печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» () у графі «Орендодавець» у договорі оренди обладнання № 01/11/2023-М від 01.11.2023 та акті передання-приймання обладнання від 01.11.2023 печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» (), експериментальні та вільні зразки відтисків якої (якого) надані для порівняльного дослідження?

2.5. У якій послідовності виконані реквізити договору оренди обладнання № 01/11/2023-М від 01.11.2023 та акті передання-приймання обладнання від 01.11.2023 - (1) текст документа, (2) підписи в графі «Орендар» та «Орендодавець», (3) нанесення відтисків печаток Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст»?

2.6. Чи відповідає дата договору оренди обладнання № 01/11/2023-М від 01.11.2023 та акту передання-приймання обладнання від 01.11.2023 даті (часу) виконання підписів в графі «Орендар» та «Орендодавець», часу нанесення відтисків печаток Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст»?

Означеною ухвалою судом також було зобов`язано, зокрема, відповідача забезпечити явку Касторнової Ганни Сергіївни у судове засідання для відібрання експериментальних зразків підписів. Проте, вказаних вимог останнім виконано не було. Документів, які необхідно було надати для проведення судової експертизи не надано.

Тобто, з наведеного полягає, що твердження відповідача щодо не укладення договору № 01/11/2023-М від 01.11.2023 є такими, що взагалі позбавлені доказового обґрунтування, а отже, судом не приймаються.

Крім того, суд також критично ставиться до посилань відповідача на те, що умови договору щодо розміру неустойки є нікчемними в силу ст.228 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд зазначає, що частинами першою, другою статті 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Застосовуючи частину першу статті 228 Цивільного кодексу України, слід враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині 1 йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині 3 йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.

У правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства, не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок.

Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.

Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них.

Кожен член суспільства, як колективного носія цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси.

Верховний Суд України в постанові від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 сформулював детальний висновок щодо застосування статті 228 Цивільного кодексу України (в контексті визначення терміну "публічний порядок"): "Статтею 228 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо".

Об`єднана палата звертає увагу на необхідність чіткого розмежування нікчемного правочину та оспорюваного правочину.

Велика Палата Верховного Суду в пунктах 71- 73 постанови від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України ); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (див. пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 469/3134/19).

Також, виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19.

Згідно частин першої, другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У зазначеній статті визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, а також встановлено їх перелік.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії, її антисоціального характеру, а також значимості порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо тих, які стосуються суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Об`єктивна сторона такого правочину вказує на суперечність його нормативно-правовим актам, в яких закріплюються конституційні права та свободи людини і громадянина; право державної, комунальної та приватної власності тощо.

Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, полягає у спрямованості дії сторін (сторони) на досягнення протиправного результату, яка вказує на умисне вчинення такого правочину.

Отже, для нікчемного за статтею 228 Цивільного кодексу України правочину очевидним є те, що особа має намір вчинити такі дії, які є суспільно небезпечними, порушують норми публічного права; зазвичай такі дії цілеспрямовано порушують публічний порядок, тобто особа саме це має на меті, усвідомлює, що її дії насправді не є правочином, а суспільно небезпечним правопорушенням. Ананалогічну правову позицію висловлено у постанові від 26.11.2024 Верховного Суду по справі №910/10936/23 (910/15394/23).

Проте, відповідачем означених обставин доведено суду не було, а отже, у суду відсутні вважати умови укладеного між сторонами договору, якими визначено певні заходи відповідальності, нікчемними на підставі статті 228 Цивільного кодексу України.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду відмови в задоволенні позову.

Керуючись приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Логіст» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український аграрний портал» про стягнення штрафу в сумі 1 000 000 грн.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 12.03.2025.

Суддя В.В. Князьков