ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2025 р. Справа№ 910/10190/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Іоннікової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 18.03.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденмонтаж»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 (повний текст складені і підписано 24.01.2025)

у справі № 910/10190/24 (суддя - М.Є.Літвінова)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденмонтаж»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕК-ОСНОВА»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕНЕРГОТЕК»

про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання припиненими зобов`язання позивача перед відповідачем по договору поставки №020/05-05 від 05.05.2020 щодо сплати на користь останнього грошових коштів у розмірі 1 457 166,36 грн.

У обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що спірне зобов`язання є припиненим з огляду на положення ст. 607 ЦК України, Закону України «Про санкції» та постанови Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», зазначивши, що:

- ст. 607 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає;

- в свою чергу пп. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» встановлено мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи, зокрема юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації;

- отже дія вказаного мораторію передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань, а з моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб - кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений у вказані вище постанові № 187, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі шляхом звернення за судовим захистом. Також мораторій хоча і не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання;

- згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, учасником відповідача з часткою в статутному капіталі - 50% є громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , який проживає у місті Рязань;

- вказане свідчить про те, що відповідач є кредитором (стягувачем), стосовно якого встановлені обмежувальні заходи, тобто він є особою щодо якої вказаною постановою № 187 введено заборону на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань; Крім того відповідач підпадає під визначення осіб, стосовно яких встановлено заборону відповідно до п. 1 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України № 187;

- пунктом 15 Постанови Правління Національного Банку України від 24.02.2022 №18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів Російської Федерації / Республіки Білорусь, за рахунками юридичних осіб (крім банків), кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти Російської Федерації / Республіки Білорусь та заборонено уповноваженим установам здійснювати будь-які валютні операції учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована / постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь;

- вказані вище факти та нормативно-правові акти у своїй сукупності дають підстави зробити висновок про неможливість виконання позивачем свого обов`язку по оплаті грошових коштів відповідачу у зв`язку зі забороною Кабінету Міністрів України це робити.

Також позивач зауважив на тому, що товар, який ним було отримано від відповідача за спірним договором був використаний для проведення будівельно-ремонтних та інших робіт на Запорізькій атомній електростанції, яка заходиться в м. Енергодар Запорізької області, проте АТ НАЕК «Енергоатом», який був замовником таких робіт за вказані роботи не розрахувався.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що:

- незважаючи на наявну заборгованість позивач протягом періоду 2020-2024 роки не звертався до відповідача із обґрунтованими пропозиціями щодо врегулювання в будь-який спосіб питання погашення заборгованості за спірним договором поставки, що свідчить про відсутність у позивача намірів здійснювати розрахунок за поставлений товар та законного інтересу щодо припинення грошового зобов`язання з оплати боргу;

- відповідач вказав, що заборгованість позивача виникла у 2020 році, тобто до початку повномасштабного військового вторгнення, на яке позивач посилається, як на основну обставину, що створює в позивача право на припинення його грошового зобов`язання без його оплати, тобто фактично безвідплатно, шляхом прощення (анулювання) такого зобов`язання проти волі кредитора;

- посилання на відсутність фінансування від АТ НАЕК «Енергоатом» не є релевантним предмету і підставам заявленого позову, оскільки АТ НАЕК «Енергоатом» не має жодного відношення до позивача та спірних правовідносин;

- у справі №910/14538/22 з АТ НАЕК «Енергоатом» на користь позивача присуджено заборгованість у розмірі 10 095 236,80 грн.;

- обставини, на які посилається позивач, не є в розумінні ст. 607 ЦК України підставою для припинення зобов`язань за спірним договором поставки;

- позивачем не долучено до позовної заяви доказів, які б свідчили про застосування до відповідача або до його учасника громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 будь-яких санкцій, у порядку, передбаченому Законом України «Про санкції»;

- законом не встановлено підстави для припинення зобов`язання з оплати отриманого товару, як введення мораторію на оплату чи перерахування коштів;

- відповідач не є неналежним відповідачем у справі №910/10190/24, оскільки до виникнення спірних правовідносин за даним спором відступив право вимоги за спірним договором поставки новому кредитору - третій особі;

- позивач має намір зменшити збитковість за рахунок відмови від погашення заборгованості за спірним договором поставки; позивачем не було надано суду доказів критичного майнового стану та збиткової фінансової діяльності підприємства позивача, на які він посилається в позові, оскільки до пояснень щодо показників результатів фінансової звітності за 2022-2023 роки не було додано документів, які підтверджують наявність значної кредиторської заборгованості позивача, відсутність активів та свідчать про складне матеріальне становище підприємства; поведінка позивача свідчить про недобросовісність його дій та обумовлена не фактами порушення його прав та інтересів зі сторони відповідача, а виключно мотивами отримання особистої вигоди (користі) для позивача в конкретному випадку.

Третя особа проти задоволення позову заперечила, пославшись на те, що, з огляду на укладення між відповідачем та третьою особою договору про відступлення права вимоги №2201 від 22.02.2022, наведені позивачем норми чинного законодавства та фактичні обставини не можуть бути підставою для визнання припиненим зобов`язань за договором поставки №020/05-05 від 05.05.2020.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/10190/24 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем обставини щодо неможливості виконання ним грошового зобов`язання не є в розумінні статті 607 ЦК України підставою для припинення зобов`язання неможливістю його виконання, зазначивши, що:

- за змістом положень постанови Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» дія мораторію не розповсюджується на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є громадянин російської федерації який проживає на території України на законних підставах;

- відповідачем надано документи на підставі яких учасник ТОВ «ЕК-ОСНОВА» ОСОБА_1 перебував на території України, а саме: реєстраційний номер облікової картки платника податків, посвідки на тимчасове проживання в України, що неодноразово була продовжена Державною міграційною службою України, та дозволом на застосування праці іноземців та осіб без громадянства серії НОМЕР_1, виданого Київським міським центром зайнятості 09.12.2021;

- за змістом положень чинного законодавства посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні;

- вказане свідчить про те, що учасник відповідача ОСОБА_1 перебував на території України на законних підставах;

- в свою чергу чинне законодавство не встановлює такої підстави для припинення зобов`язання з оплати отриманого товару як введення мораторію на перерахування коштів, а відтак відповідні обставини в будь-якому випадку не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність заборгованості за спірним договором, зменшення її розміру або встановлення на розсуд суду інших строків оплати, ніж погоджено сторонами;

- при цьому обставини щодо введення мораторію на перерахування коштів стороні або наявність інших обставин, що можуть перешкоджати здійсненню розрахунків, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні відповідних позовних вимог, такі обставини мають значення виключно при фактичному перерахуванні коштів на стадії виконання судового рішення та їх встановлення не віднесено до компетенції суду при вирішенні спору про стягнення боргу;

- при цьому у матеріалах справи відсутні та позивачем не було подано жодного доказу на підтвердження застосування до відповідача (засновника/учасника) обмежувальних заходів (санкцій) в порядку Закону України «Про санкції» або належності позивача до осіб, передбачених пп. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», відтак передбачений чинним законодавством мораторій на вчинення окремих видаткових операцій у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає.

Також судом першої інстанції зазначено про те, що за умовами укладеного між відповідачем та третьою особою договору відступлення права вимоги №2201 від 22.02.2022 відповідач відступив на користь третьої особи право вимоги на повну суму заборгованості позивача за спірним договором поставки, а відтак на момент звернення позивача до суду з цим позовом новим кредитором за договором поставки є третя особа.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач звертався до суду з клопотанням про призначення судової технічної експертизи документів, а саме: договору про відступлення права вимоги№2201, датованого 22.02.2022 та акту приймання-передачі оригіналів документів, датованого 22.02.2022, у задоволенні якого відмовлено постановленою в судовому засіданні 21.10.2024 протокольною ухвалою, з посиланням на те, що з огляду на предмет позову у цій справі, суд не вбачає обґрунтованих підстав для призначення судової технічної експертизи справі №910/10190/24.

Крім того позивач звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зупинення провадження у справі №910/10190/24 на підставі п.5 ч.1 ст. 227 ГПК України до вирішення справи № 910/13273/24, у задоволенні якого відмовлено протокольною ухвалою, постановленою в судовому засіданні 06.11.2024, з посиланням на відсутність доказів існування об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 910/13273/24.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденмонтаж» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/10190/24 скасувати та прийняте нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що і під час розгляду справи в суді першої інстанції, додатково зазначивши про те, що:

- на відповідача не поширюються виключні випадки дозволу на перерахунок коштів йому, що передбачені цією постановою Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», оскільки на день прийняття згаданої постанови у громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 закінчився строк дії посвідки на тимчасове проживання (закінчення строку дії останньої посвідки - 21.11.2019);

- в основу оскаржуваного рішення суд першої інстанції також поклав договір про відступлення права вимоги № 2201 від 22.02.2022, проте в ході розгляду цієї справи в Господарському суді міста Києва позивач наголошував на тому, що такій договір насправді підписано не 22.02.2022, а пізніше, а підписання такого договору було саме наслідком прийняття Кабінетом Міністрів України постанови № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації». При цьому для доведення вказаного факту позивачем було заявлено клопотання про призначення технічної експертизи документів, яке суд першої інстанції безпідставно відхилив;

- суд першої інстанції в порушення ст. 91 ГПК України не витребував, та в порушення ст. 210 ГПК України, не оглянув оригіналів договору про відступлення права вимоги № 2201 від 22.02.2022, при цьому надавши йому оцінку;

- суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання позивача про зупинення провадження у справі, яке було обґрунтовано тим, що станом на сьогодні у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/13273/24 предметом розгляду у якій є вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 2201 від 22.02.2022. При цьому вирішення справи № 910/13273/24 напряму впливає на правильність вирішення цієї справи № 910/10190/24 в тому числі в питанні його юридичної оцінки як доказу та належності залученого у справі відповідача.

До апеляційної скарги апелянтом додано клопотання про призначення судової технічної експертизи документів. Крім того у вказаному клопотанні апелянт просив суд витребувати у відповідача оригінали договору про відступлення права вимоги №2201, датованого 22.02.2022 та акту приймання-передачі оригіналів документів, датованого 22.02.2022.

Відповідно до з витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2025 апеляційну скаргу у справі № 910/10190/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Іоннікова І.А., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденмонтаж» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/10190/24, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/10190/24 призначено до розгляду на 18.03.2025 о 10 год. 00 хв., витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10190/24.

24.02.2025 матеріали цієї справи надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду.

28.02.2025 до суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа проти задоволення апеляційної скарги заперечила з посиланням на те, що:

- обставини, на які посилається позивач, не є в розумінні ст. 607 ЦК України підставою для припинення зобов`язань позивача за спірним договором поставки;

- відповідачем було надано докази законного перебування ОСОБА_1 на території України (2007-2021 років), що було досліджено та оцінено судом першої інстанції у відповідності до ст. 86 ГПК України. Вказані обставини позивачем спростовані не були;

-в матеріалах справи відсутні, а позивачем не надані докази причетності ОСОБА_1 до будь-яких протиправних дій (як-то фінансування загарбницької війни проти України тощо). При цьому такі обставини підлягають встановленню виключно в межах кримінальної справи та їх існування має підтверджуватися відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили;

- при цьому з листа Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 13.11.2024 №8/5/1-8807 на ім`я адвоката Штинди О.В. вбачається, що згідно з даними Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 13.11.2024 слідчими СБ України досудове розслідування у кримінальних провадженнях за вказаними в запиті адвоката Штинди О.В. обставинами (начебто «підробка» договору про відступлення права вимоги від 22.02.2022) - не здійснюється;

- позивач не надав доказів як того, що відповідач або третя особа підпадають під надане Законом України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» визначення резидента, так і того, що грошові кошти, зобов`язання по сплаті яких за договором поставки за поставлений позивачу товар останній вимагає визнати припиненим, підпадають під наведене в згаданому законі визначення об`єкта права власності Російської Федерації та її резидентів ;

- також позивач не надав належних і допустимих доказів і того, що на відповідача або його учасника ОСОБА_1 на законних підставах накладені відповідні санкції згідно із Законом України «Про санкції»;

- закон та положення постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №187, не встановлюють такої підстави для припинення зобов`язання з оплати отриманого товару як введення мораторію на перерахування коштів.

- при цьому новим кредитором за договором поставки №020/05-05 від 05.05.2020 є третя особа кінцевим бенефіціарним власником якої є громадянка України ОСОБА_2 , а відтак жодні обмеження, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 року №187, на третю особу не поширюються;

- норми Постанови Правління Національного Банку України від 24.02.2022 № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» не можуть бути підставою для визнання зобов`язання позивача за договором поставки припиненими;

- суд першої інстанції цілком вірно відмовив у задоволенні клопотань позивач про призначення експертизи та про зупинення розгляду справи до прийняття рішення у справі №910/13272/24,

- позивачем не заявлялось усного або письмового клопотання про витребування та огляд договору про відступлення права вимоги №2201 від 22.02.2022. При цьому, у випадку необхідності, третя особа на вимогу Північного апеляційного господарського суду забезпечить можливість оглянути оригінал вказаного договору.

Також третя особа заперечила проти задоволення клопотання позивача про призначення судової технічної експертизи документів, пославшись на те, що доведення факту недійсності договору про відступлення права вимоги №2201 від 22.02.2022 не входить до предмету доказування в межах справи №910/10190/24.

03.03.2025 до суду від відповідач надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що в суді першої інстанції, а також заперечив проти задоволення клопотання позивача про призначення судової технічної експертизи документів зазначивши, що доведення факту недійсності договору про відступлення права вимоги№2201 від 22.02.2022 не входить до предмету доказування в межах справи №910/10190/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи та про витребування оригіналів договору про відступлення права вимоги №2201, датованого 22.02.2022 та акту приймання-передачі оригіналів документів, датованого 22.02.2022 відмовлено.

Станом на 18.03.2025 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представники відповідача та третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні або скасуванню, з наступних підстав.

05.05.2020 відповідач (постачальник) та позивач (покупець) уклали договір поставки №020/05-05 (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що за умовами Договору постачальник зобов`язується поставляти покупцеві товарно-матеріальні цінності у порядку та строки, встановлені даним Договором, а покупець - прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості та за цінами, викладеними у рахунках, які є невід`ємними його частинами.

Предметом поставки за цим Договором є товари, зазначені у рахунках, які є додатками та невід`ємними частинами даного Договору, підписаними постачальником та покупцем (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.3 Договору, ціна товару встановлюється в національній валюті України. Оплата за товар здійснюється покупцем згідно рахунків, які є невід`ємними частинами даного договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Терміни поставки товару узгоджується шляхом переговорів, і складає 30 робочих днів. Постачання здійснюється на умовах: СРТ м.Енергодар, Запорізька область (Інкотермс-2010), або на інших умовах, за згодою сторін (з обов`язковим зазначенням про це у Рахунках, які є невід`ємними частинами даного договору). Товар вважається поставленим постачальником і прийнятим покупцем з моменту підписання уповноваженими представниками Сторін видаткових накладних (п. 3.1-3.3 Договору).

У п. 4.1 Договору сторони погодили, що передача постачальником товару покупцеві здійснюється за видатковими накладними, що надаються покупцеві.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що протягом вересня 2020 року відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 1 575 061,32 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи видатковими накладними.

При цьому, 24.01.2022 позивач частково здійснив оплату за поставлений товар у розмірі 117 894,96 грн., що визнається обома сторонами.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач просить визнати припиненими зобов`язання позивача перед відповідачем по Договору щодо сплати на користь останнього грошових коштів у розмірі 1 457 166,36 грн.

Правові позиції сторін детально викладені вище.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21.11.2012 у справі № 6-134цс12, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 з такими висновками погодився, зауваживши на тому, що:

- визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності;

- для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності в певних правовідносинах особа може на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку;

- застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, провадження 14-67цс20).

При цьому колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог позовом відсутні, з огляду на наступне.

Позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, посилається на положення ст.. 607 ЦК України, Закону України «Про санкції» та постанову Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» (далі Постанова № 187).

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Правила припинення зобов`язання сформульовані у главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), переданням відступного (ст. 600 ЦК України), зарахуванням (ст. 601 ЦК України), за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України), прощенням боргу (ст. 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України), неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст.ст. 608 та 609 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

За загальним правилом статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням.

Під належним виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають із зобов`язання. За своїм характером це поняття включає належних кредитора і боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання.

Згідно зі ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Аналогічного змісту норма міститься у ч. 1 ст. 205 ГК України, за якою господарське зобов`язання припиняється неможливістю виконання у разі виникнення обставин, за які жодна з його сторін не відповідає, якщо інше не передбачено законом.

У разі неможливості виконання зобов`язання повністю або частково зобов`язана сторона з метою запобігання невигідним для сторін майновим та іншим наслідкам повинна негайно повідомити про це управнену сторону, яка має вжити необхідних заходів щодо зменшення зазначених наслідків. Таке повідомлення не звільняє зобов`язану сторону від відповідальності за невиконання зобов`язання відповідно до вимог закону.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об`єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 11.10.2019 у справі № 910/3319/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про санкції» з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

У ч. 1 ст. 4 Закону України «Про санкції» визначено, що видами санкцій згідно з цим Законом є, зокрема зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань (пункт 5); заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб-резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом (пункт 10).

Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про санкції» рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2 - 21, 23 - 25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

Отже, Радою національної безпеки та оборони України приймаються рішення про обмежувальні заходи (санкції) щодо певних фізичних та юридичних осіб і таке рішення вводиться в дію відповідним указом Президента України.

Статтею 5-3 Закону України «Про санкції» визначено, що державний реєстр санкцій (далі - Реєстр) - це інформаційно-комунікаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, захист, облік, відображення, оброблення та надання інформації про всіх суб`єктів, щодо яких застосовано санкції. Реєстр створюється з метою надання безоплатного публічного доступу до актуальної та достовірної інформації про всіх суб`єктів, щодо яких застосовано санкції. Дані Реєстру є відкритими і загальнодоступними, крім випадків, передбачених законом.

У пп. 1 п. 1 Постанови № 187 зазначено, що для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на:

1) виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором):

громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах;

юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації;

юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації;

юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті.

Отже дія мораторію передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань.

З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб-кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений в Постанові № 187, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі шляхом звернення за судовим захистом. Також мораторій хоча і не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання.

Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 925/1248/21, від 09.08.2023 у справі № 922/1589/22, від 08.11.2023 у справі № 915/18/23, від 21.11.2023 у справі № 910/14552/22, від 10.10.2024 у справі № 910/13756/22, від 31.10.2024 у справі № 915/1530/23, від 20.11.2024 у справі № 915/1802/23.

Колегія суддів зазначає про те, що між позивачем та відповідачем виникли відносини з поставки товару, який має бути оплачений покупцем відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції:

- закон не встановлює такої підстави для припинення зобов`язання з оплати отриманого товару як введення мораторію на перерахування коштів;

- відповідні обставини в будь-якому випадку не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність заборгованості за Договором, зменшення її розміру або встановлення на розсуд суду інших строків оплати, ніж погоджено сторонами;

- обставини щодо введення мораторію на перерахування коштів стороні або наявність інших обставин, що можуть перешкоджати здійсненню розрахунків, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні відповідних позовних вимог, а мають значення виключно при фактичному перерахуванні коштів на стадії виконання судового рішення та їх встановлення не віднесено до компетенції суду при вирішенні спору про стягнення боргу.

Вказане є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволення позовних вимог.

Водночас колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач є юридичною особою, створеною та зареєстрованою відповідно до законодавства України

При цьому одним їх засновників та кінцевим бенефіціарним власником відповідача є ОСОБА_1 , який є громадянином російської федерації.

Разом з тим, укладаючи у 2020 році договір поставки товару, позивач був обізнаний про той факт, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації.

Відповідач до відзиву на позовну заяву долучив документи на підставі, яких учасник ОСОБА_1 перебував на території України, а саме: реєстраційний номер облікової картки платника податків, посвідки на тимчасове проживання в України, що неодноразово була продовжена Державною міграційною службою України, та дозволом на застосування праці іноземців та осіб без громадянства серії НОМЕР_1, виданого Київським міським центром зайнятості 09.12.2021 з терміном дії до 09.12.2024.

Як вказано вище, за змістом Постанови № 187 мораторій не застосовується щодо зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є громадянин Російської Федерації який проживає на території України на законних підставах.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

У п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення терміну іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Частина 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині 1 статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

У апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що у ОСОБА_1 закінчився строк дії посвідки на тимчасове проживання (закінчення строку дії останньої посвідки - 21.11.2019), відтак вказана особа не може вважатися такою, що проживає на території України на законних підставах.

Колегія суддів вважає вказане твердження помилковими, так як ОСОБА_1. Київським міським центром зайнятості 09.12.2021 видано дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства серії НОМЕР_1 з терміном дії до 09.12.2024.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції учасник відповідача ОСОБА_1 перебував на території України на законних підставах, що, відповідно, виключає застосування до відповідача встановленого пп. 1 п. 1 Постанови № 187 мораторію та також свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі.

Також слід зауважити і на тому, що у матеріалах справи відсутні та позивачем не було подано жодного доказу на підтвердження застосування до відповідача (засновника/учасника) обмежувальних заходів (санкцій) в порядку Закону України «Про санкції».

З огляду на викладене, суд першої інстанції цілком вірно встановив, що наведені позивачем обставини щодо неможливості виконання ним грошового зобов`язання в розумінні ст. 607 ЦК України не є підставою для припинення зобов`язання неможливістю його виконання.

Також слід зауважити на тому, що у матеріалах справи міститься копія укладеного між відповідачем (первісний кредитор) та третьою особою (новий кредитор) договору відступлення права вимоги №2201 (далі Договір 2), відповідно до пункту 1.1. якого первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває право вимоги належне первісному кредитору у відповідності до Договору.

Вартість права вимоги, що відступається за Договором відступлення права вимоги складає 1 457 166,36 грн. (пункт 2.1. Договору 2).

Актом приймання-передачі оригіналів документів від 22.02.2022 сторони засвідчили, що первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає оригінали документів, що стосуються Договору, а саме: Договір; неоплачені видаткові накладні ТОВ «ЕЛЕКТРОПІВДЕНМОНТАЖ» № ОРД-000990 від 15.09.2020 на суму 129 204,40 грн.; ОРД-000991 від 15.09.2020 на суму 287 411,38 грн.; ОРД-000992 від 15.09.2020 на суму 51 474,58 грн; ОРД-000993 від 15.09.2020 на суму 24 163,91 грн.; ОРД-000997 від 18.09.2020 на суму 77 711,30 грн.; ОРД-000998 від 18.09.2020 на суму 118 527,92 грн.; ОРД-001001 від 22.09.2020 на суму 548 969,27 грн.; ОРД-001002 від 22.09.2020 на суму 71 639,58 грн.; ОРД-001041 від 25.09.2020 на суму 13 388,87 грн.; ОРД-001042 від 25.09.2020 на суму 66 287,76 грн.; ОРД-001043 від 25.09.2020 на суму 70 056,44 грн.; ОРД-001059 від 29.09.2020 на суму 96 441,74 грн.; ОРД-001063 від 29.09.2020 на суму 58 426,38 грн.; ОРД-001154 від 01.10.2020 на суму 456,00 грн.; ОРД-001089 від 05.10.2020 на суму 9 067,92 грн.; ОРД-001090 від 05.10.2020 на суму 1 188,00 грн.; ОРД-001091 від 05,10.2020 на суму 1 782,00 грн.; ОРД-001092 від 05.10.2020 на суму 7 598,84 грн.; виписка ТОВ «ЕК-ОСНОВА» по рахунку 311 (банк) за період 01.05.2020 по 21.02.2022.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених приписами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18).

Сутність договору відступлення права вимоги полягає у домовленості про те, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений для первісного кредитора договором, за яким виникло таке зобов`язання. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу до припинення зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Щодо посилань позивача на недійсність Договору 2, колегія суддів зазначає про таке.

З матеріалів справи слідує, що позивач фактично стверджує про те, що Договір 2 було підписано не 22.02.2022, а пізніше, а підписання такого договору було саме наслідком прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови № 187.

Саме для з`ясування вказаних обставин позивач і просить призначити судову технічну експертизу документів.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2);

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

За змістом ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, ЦК України передбачає поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Так, за ступенем недійсності правочину вони поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов.

Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочини є безспірно нікчемними, якщо усувається оціночність їх сприйняття і абсолютно зрозуміло, що вони вчинені з таким порушенням закону, яке позначається як підстава їх нікчемності, тому ніякого спору виникнути не може. Нікчемний правочин як завідомо недійсний не підлягає виконанню. На нікчемність правочину мають право посилатися і вимагати в судовому порядку застосування наслідків його недійсності будь-які заінтересовані особи.

У свою чергу оспорюваними є правочини, які ЦК України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

Таким чином, оспорюваним є правочин, який недійсний в силу визнання його таким судом на вимогу сторони чи заінтересованої особи. Оспорювані правочини викликають передбачені ними правові наслідки до тих пір, доки вони не оскаржені, однак якщо вони заперечуються (оскаржуються) стороною чи заінтересованою особою, то суд за наявності відповідних підстав визнає їх недійсними з моменту їх вчинення.

На відміну від нікчемного оспорюваний правочин на момент вчинення породжує для його сторін цивільні права та обов`язки, тому припускається дійсним. Водночас порушення умов дійсності правочинів в момент вчинення, як вже зазначалося, надає можливість одній зі сторін чи заінтересованій особі звернутися до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним. Тобто якщо правочин не оспорюється, то є дійсним і створює відповідні юридичні наслідки.

Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19.

Законодавством не встановлено, що невідповідність господарського договору наведеній позивачем підставі для визнання Договору 2 недійсним має наслідком нікчемність такого договору, тобто такий правочин є оспорюваним і до визнання його недійсним в судовому порядку, з огляду на приписи статті 204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, вказаний правочин є дійсним і створює відповідні юридичні наслідки.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що виходячи зі змісту позовних вимог у цій справі, при розгляді спору сторін по суті колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку доводам позивача щодо недійсності Договору 2 та, у випадку наявності підстав, визнати такий договір недійсним.

Водночас колегія суддів зауважує на тому, що у випадку визнання Договору 2 недійсним, сторони будуть не позбавлені права на перегляд рішення у цій справі (№ 920/481/23) за нововиявленими обставинами.

Отже, з огляду на відступлення відповідачем третій особі права вимоги у зобов`язанні, визнання припиненим якого є предметом цього спору, на даний час відповідач не є стороною такого зобов`язання, що також є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Частиною 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Отже, за змістом норм господарського процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності господарського судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо заявлені позивачем вимоги не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення (постанова Верховного Суду від 21.11.2022 у справі № 754/16978/21).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 48 ГПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц).

Разом з тим, незалучення усіх належних відповідачів виключає можливість вирішення судом цього спору по суті заявлених вимог (аналогічні висновки викладено у пункті 5.36 постанови Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 757/8221/19-ц).

З урахування наведеного вище, колегія суддів зазначає, що визначення у позові складу сторін у справі (позивачів та відповідача (-ів)) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19, від 20.01.2021 у справі № 203/2/19, від 21.11.2022 у справі № 754/16978/21).

Викладені позивачем в апеляційній скарзі доводи спростовуються обставинами, які встановлені вище.

Інших підстав для скасування рішення у апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене суд першої інстанції цілком вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання припиненими зобов`язання позивача перед відповідачем по договору поставки №020/05-05 від 05.05.2020 щодо сплати на користь останнього грошових коштів у розмірі 1 457 166,36 грн. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/10190/24, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденмонтаж» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденмонтаж» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/10190/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/10190/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 18.03.2025

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді С.А. Гончаров

І.А. Іоннікова