ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2025 Справа № 917/102/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., секретар судового засідання Михатило А.В., розглянувши справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОМАКСІ", вул. Сумська, 33/75, кв. 40, м. Харків, 61002

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОЦВІТАННЯ", вул. Зінківська, 14, кв. 67, м. Полтава, 36008

про стягнення 862 545,69 грн,

без виклику сторін

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОМАКСІ" звернулося до суду із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОЦВІТАННЯ" про стягнення 862 545,69 грн заборгованості за договором купівлі - продажу №01/04-02 від 01.04.2023 року, з яких: 550 000,00 грн - основна заборгованість, 217 816,63 грн - пеня, 72 713,25 грн - інфляційні нарахування та 22 015,81 грн - 3% річних (вх. № 102/25).

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином здійснює розрахунки за договором купівлі-продажу № 01/04-02 від 01 квітня 2023 року.

Позивач також вказав у позові, що у зв`язку з розглядом справи очікує понести такі судові витрати: 12 938,19 грн витрати зі сплати судового збору, 129 381,85 грн витрат на професійну правничу допомогу, з яких: 86 254,57 грн фіксована частина гонорару за підготовку та ведення справи в суді та 43 127,28 грн гонорар успіху, який становить 5 % від суми задоволених позовних вимог.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази : копії договору купівлі-продажу № 01/04-02 від 01 квітня 2023 року, рахунку на оплату №57 від 26.04.2023 р., рахунку на оплату №58 від 26.04.2023 р., видаткової накладної №58 від 26.04.2023 р., видаткової накладної №57 від 26.04.2023 р., податкової накладної №12 від 26.04.2023 р., податкової накладної №13 від 26.04.2023 р., акта звірки за 1 п.р. 2023 р., акта звірки за 2 квартал 2024 р., акта звірки за 1 квартал 2024 р., претензії, повідомлення про вручення, розрахунок пені, інфляційних витрат та 3 відсотків річних, довідки з ЄДР, довідка про відсутність Кабінету в ЄСІТС, докази направлення копії позовної заяви з доданими матеріалами відповідачу.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи, зокрема, є: позовна заява; відзив на позовну заяву.

Відповідач правом на подачу заяв по суті спору (відзиву на позов) та доказів не скористався.

Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про призначення по даній справі судової почеркознавчої експертизи, на розгляд якої поставити питання чи виконаний підпис під накладною № 58 та № 57 від 26.04.2023 року директором Кандауровим Вячеславом Сергійовичем, проведення якої доручити експертам фахівцям Полтавського науково- дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

У своєму клопотанні адвокат відповідача зазначив, що проаналізувавши копії документів, які надійшли від позивача разом з позовною заявою, а саме видаткова накладна № 58 та видаткова накладна 57 від 26.04.2023 року та договір купівлі-продажу викликають сумнів у справжності підпису їх керівником даних документів, а тим більше не може слугувати фактом отримання директором Кандауровим В.С. товарів, так як 26 квітня 2023 року жодних відряджень до міста Харків ні у кого з працівників не було. Заборгованість в сумі 550 тис.грн. яка вказана в акті звірки між підприємствами виникла в наслідок виконання інших договорів та зобов`язань.

Інших заяв по суті спору до суду не надходило.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

13.01.2025 року до Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОМАКСІ" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОЦВІТАННЯ" про стягнення 862 545,69 грн заборгованості за договором купівлі - продажу №01/04-02 від 01.04.2023 року, з яких: 550 000,00 грн - основна заборгованість, 217 816,63 грн - пеня, 72 713,25 грн - інфляційні нарахування та 22 015,81 грн - 3% річних (вх. № 2169/23).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025 року справу № 917/102/25 розподілено судді Тимощенко О.М.

Ухвалою від 20.01.2025 року суд відкрив провадження у даній справі, ухвалив справу розглядати в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, встановив строки подачі заяв по суті.

05.02.2025 року до Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" від представника відповідача - адвоката Нескородя В. М. надійшли заява щодо доцільності розгляду справи в порядку загального позовного провадження (вх. №1523) та клопотання про призначення експертизи (вх. №1522).

10.02.2025 року від позивача надійшли заперечення проти призначення експертизи у справі (вх. № 1723, арк. справи 38-41).

Ухвалою від 11.02.2025 року суд повернув ТОВ "АГРОПРОЦВІТАННЯ" заяву щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження (вх. №1523 від 05.02.2025 року) та клопотання про призначення експертизи (вх. №1522 від 05.02.2025 року) без розгляду, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 170 ГПК України суд повертає письмову заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду також у разі, якщо її подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його. Згідно відповіді №6974566 про відсутність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС юридична особа-відповідач з кодом не має зареєстрованого Електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

12.02.2025 року від позивача надійшла заява, згідно якої керуючись приписами частини восьмої статті 129 ГПК України позивач повідомив суд, що докази здійснених ним судових витрат будуть надані суду протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення у справі.

12.02.2025 року до Господарського суду Полтавської області від представника відповідача - адвоката Нескородя В. М. надійшли заява щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження (вх. №1919). Також представник відповідача просив поновити строк на подачу вказаної заяви обґрунтовуючи її тим, що 11.02.2025 року він отримав в електронному кабінеті копію ухвали про повернення без розгляду заяви щодо доцільності розгляду справи в порядку загального позовного провадження (вх. №1523 від 05.02.2025 року) та клопотання про призначення експертизи (вх. №1522 від 05.02.2025 року) у зв`язку з відсутністю зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІТС. Представник відповідача зазначив, що 05.02.2025 року був останній день п`ятиденного строку, протягом якого можливо було подати клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В цей день він перебував у відрядженні і в паперовому вигляді подати вказану заяву та клопотання не було можливості, а тому було прийнято рішення про направлення даних документів через систему "Електронний суд".

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 18.02.2025 у справі № 917/102/25 відмовлено в задоволенні клопотання ТОВ "АГРОПРОЦВІТАННЯ" про поновлення строку на подання заяви щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Залишено без розгляду заяву ТОВ "АГРОПРОЦВІТАННЯ" щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження (вх. №1919 від 12.02.2025 року).

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

01 квітня 2023 року між ТОВ «АГРОМАКСІ» («Продавець», «Позивач») та ТОВ «АГРОПРОЦВІТАННЯ» («Покупець», «Відповідач») укладено договір купівлі-продажу № 01/04-02 ( арк. справи 6-7).

У Договорі № 01/04-02 сторони узгодили, зокрема, наступне :

- Згідно з пунктом 1.1. Договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець прийняти й оплатити товар у повному розмірі, на умовах та в порядку, визначених цим Договором.

- Відповідно до пункту 3.1. Договору передача товару здійснюється на умовах самовивозу за адресою Продавця, а саме: м. Харків, проспект Ново-Баварський 118 протягом 3 (трьох) днів з моменту оплати, за рахунок Покупця.

- Пунктом 6.1. Договору визначено, що оплата здійснюється протягом 120 календарних днів з моменту отримання товару у розмірі 100 %.

- Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю пеню за затримку виконання умов, визначених п. 6.5. Договору у розмірі 1% (один відсоток) від суми поставленого товару за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє Покупця від сплати основної суми заборгованості.

26.04.2023 року Продавцем було продано, а Покупцем прийнято товар за видатковою накладною № 57 на суму 300 000,00 грн. та за видатковою накладною № 58 на суму 600 000,00 грн. (арк. справи 8-9).

Термін оплати поставленого товару згідно з пунктом 6.1. Договору (120 календарних днів з моменту отримання товару) 25.08.2023 року.

Однак ТОВ «АГРОПРОЦВІТАННЯ» оплатило поставлений товар лише частково на суму 350 000,00 грн.

За даними позивача заборгованість відповідача складає 550 000,00 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 550 000,00 грн - основна заборгованість, 217 816,63 грн - пеня, 72 713,25 грн - інфляційні нарахування та 22 015,81 грн - 3% річних.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень ГПК України строк не скористався.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Спірні правовідносини між сторонами виникли в зв`язку з укладенням та виконанням договору поставки.

Згідно із ст. 265 Господарського кодексу України (далі ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У ч.1 ст. 662 ЦК України вказано, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У статті 664 ЦК України вказано, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (ст.631 ЦК України).

Отже, укладений між сторонами Договір № 01/04-02 від 01.04.2023 року є належною підставою для виникнення прав та обов`язків у сторін.

Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України, частина 7 статті 193 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 202 ГК України та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач виконав зобов`язання за вищезазначеним Договором щодо здійснення ним поставки товару. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором не повністю оплатив отриманий товар у встановлені строки, заборгованість останнього складає 550 000 грн.

Відповідачем не надано суду жодних доказів, що підтверджують факт виконання своїх зобов`язань з оплати в повному обсязі отриманого Товару, пред`явлення претензій щодо його якості та кількості, неотримання Товару за вказаними накладними.

Суд враховує, що накладні № 57 та № 58 від 26.04.2023 року містять підпис представника відповідача. При цьому особа, яка підписала зазначені накладні (керівник відповідача) жодних заперечень до суду не надав.

До того ж, в матеріалах справи наявні складені, підписані та скріплені печатками юридичних осіб позивача та відповідача акти звірки взаєморозрахунків за період : 1 півріччя 2022 року, 1 квартал 2024 року, 2 квартал 2024 року (арк. справи 11-12), згідно яких заборгованість відповідача становить 550 000 грн.

Двадцять першого грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/499/20 досліджував питання щодо використання акту звірки взаєморозрахунків, як доказу господарської операції. Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Він відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018р. у справі № 905/1198/17; від 24.10.2018р. у справі № 905/3062/17; від 05.03.2019р. у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Із наявних актів звірки взаєморозрахунків вбачається, що відповідач засвідчує факт наявності у нього зобов`язання зі сплати грошових коштів у розмірі 550 000 грн.

Відповідач доказів сплати суми боргу суду не надав.

Стосовно клопотання представника відповідача про призначення експертизи суд зазначає наступне.

У своєму клопотанні адвокат відповідача зазначив, що проаналізувавши копії документів, які надійшли від позивача разом з позовною заявою, а саме видаткова накладна № 58 та видаткова накладна 57 від 26.04.2023 року та договір купівлі-продажу викликають сумнів у справжності підпису їх керівником даних документів, а тим більше не може слугувати фактом отримання директором Кандауровим В.С, товарів так як 26 квітня 2023 року жодних відряджень до міста Харків ні у кого з працівників не було. Заборгованість в сумі 550 тис.грн. яка вказана в акті звірки між підприємствами виникла в наслідок виконання інших договорів та зобов`язань.

При цьому жодних доказів укладення між сторонами інших договорів представник відповідача не надав суду.

Суд вважає поведінку відповідача суперечливою.

Суд також враховує часткову оплату відповідачем отриманого товару по накладним № 57 та 58 в сумі 350 000 грн, що відображено також у підписаних сторонами актах звірки, наявних в матеріалах справи.

Отже, представником відповідача підписано накладні про отримання товару, здійснено часткову оплату цього товару, підписано акти звірок взаєморозрахунків та скріплено їх печатками відповідача.

Водночас необхідно зазначити, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20).

Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - "non concedit contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20).

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі №915/825/17, від 13.06.2018 року у справі №916/4225/15, від 13.06.2018 року у справі №916/2144/17.

Крім того, призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.04.2021 року у справі №927/685/20.

Таким чином, з урахуванням наведеного, відповідно до предмету доказування у даній справі, доводів сторін, суд не вбачав правових підстав для задоволення клопотання про проведення експертизи, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, залучення висновків експертів не є необхідним.

Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Враховуючи викладене, суд відзначає, що споживач, здійснюючи правомірну поведінку, має "законні очікування" на відповідну добросовісну поведінку контрагента - постачальника, та застосування до нього тих процедур, що є передбачуваними і очікуваними для нього.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 550 000 грн підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України). Пунктом 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За порушення строків оплати товару пунктом 9.2. Договору передбачено пеню у розмірі 1% від суми поставленого товару за кожний день прострочення.

Позивач заявив до стягнення з відповідача 217 816,63 грн - пеня, 72 713,25 грн - інфляційні нарахування та 22 015,81 грн - 3% річних згідно його розрахунку ( арк. справи 16-18,).

Відповідач контррозрахунку ціни позову не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку не висловив.

Згідно із ст. 3 Закону України від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (із змінами та доповненнями) розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Стосовно нарахування позивачем пені у розмірі 1% від суми поставленого, але не оплаченого товару, суд зазначає, що яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Крім того, позивачем здійснено розрахунок пені без дотримання приписів п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно якого нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Здійснивши власний розрахунок пені з урахуванням вимог ст. 3 Закону України від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, суд встановив, що розмір пені становить 95 584,39 грн.

Перевірка правильності розрахунку річних та інфляційних втрат здійснена судом за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга: закон".

Згідно розрахунків суду при перевірці розрахунку інфляційних втрат та 3% річних помилок судом не виявлено.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 95 584,39 грн - пені, 72 713,25 грн - інфляційні нарахування та 22 015,81 грн - 3% річних є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з приписами частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 550 000 грн основного боргу, 95 584,39 пені, 22 015,81 грн 3% річних та 72 713,25 грн інфляційних правомірні, підтверджені поданими доказами, відповідачем не спростовані та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє в задоволенні вимог.

Розподіляючи витрати по сплаті судового збору суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду згідно платіжної інструкції № 3247 від 10.01.2025 року позивач сплатив судовий збір у розмірі 12 938,19 грн.

Зарахування судового збору у розмірі 12 938,19 грн до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується довідкою (арк. справи 25).

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позивачу при зверненні з даним позовом до суду було необхідно було сплатити судовий збір в сумі 10 350,55 грн (з урахуванням коефіцієнта 0,8), оскільки позовна заява надійшла до суду в електронній формі через підсистему "Електронний суд",

Таким чином, при зверненні із позовом до суду позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 2 587,64 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8 883,76 грн. (пропорційно розміру задоволених вимог) покладаються на відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Роз`яснити позивачу, що з 07.01.2025 р. повернення судового збору здійснюється органами Казначейства виключно на підставі електронного подання, сформованого відповідним судом чи територіальним управлінням Державної судової адміністрації України. Таким чином, для формування Господарським судом Полтавської області електронного подання на повернення судового збору, позивачу необхідно надати суду вичерпну інформацію згідно з абзацом сьомими пункту 5 розділу I «Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182, із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства фінансів № 606 від 26.11.2024 р

Керуючись статтями 129, 232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОЦВІТАННЯ" (вул. Зінківська, 14, кв. 67, м. Полтава, 36008, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОМАКСІ" ( вул. Сумська, 33/75, кв. 40, м. Харків, 61002, ) 550 000 грн основного боргу, 95 584,39 пені, 22 015,81 грн 3% річних та 72 713,25грн інфляційних та 8 883,76 грн. судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

3. Відмовити в задоволенні вимог в іншій частині позову.

Рішення підписано 13.03.2025 року

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені ст. 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Тимощенко О.М.