УХВАЛА

11 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 925/511/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н.М. - головуючий, Вронська Г.О., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю.А.,

представників учасників справи:

позивача - Гелеверя Р.В.,

відповідача - Шевченко Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Черкаської області

у складі судді Гладуна А.І.

від 03.07.2024 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Алданова С.О., Буравльов С.І., Корсак В.А.

від 15.10.2024

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз"

про визнання трудових відносин припиненими та стягнення заборгованості із заробітної плати.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз", в якому просив суд визнати припиненими з 10.04.2024 трудові відносини між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз"; стягнути 800 000,00 грн, з яких 320 000,00 грн заборгованості із заробітної плати за лютий та березень 2024 року та 480 000,00 грн вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням наглядової ради Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз", оформленим протоколом № 2/23 від 22.09.2023, його обрано членом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" з 26.09.2023 терміном на 5 років згідно із статутом товариства; на виконання рішення наглядової ради 25.09.2023 позивач та відповідач уклали контракт, відповідно до умов якого контракт є строковою трудовою угодою; у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю позивач ініціював розірвання трудового договору (контракту); позивач дотримався процедури звільнення з роботи, проте відповідач не звільнив позивача з посади та не виплатив заробітну плату і вихідну допомогу, чим порушив законодавство про працю та норми контракту.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 03.07.2024 у справі № 925/511/24 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою від 15.10.2024 Північний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Черкаської області від 03.07.2024 у справі № 925/511/24.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду мотивовані тим, що: згідно з наявним у матеріалах справи контрактом від 25.09.2023, укладеним з позивачем, вбачається умова про виникнення на підставі нього трудових відносин. Строк його дії з 25.09.2023. Поряд із цим, з положень вказаного контракту випливає, що він є додатком до протоколу засідання наглядової ради від 07.11.2023 № 3/23. В той же час, рішення наглядової ради Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" про затвердження умов укладеного з позивачем контракту позивачем не подано. Також в матеріалах справи відсутнє й рішення наглядової ради Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" про обрання ОСОБА_1 членом правління. Відтак, позивач не довів виникнення між сторонами трудових правовідносин з 26.09.2023 на підставі контракту, умови якого були затверджені наглядовою радою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" 07.11.2023. Факт нарахування та виплати Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" позивачу заробітної плати та сплата страхових внесків не може слугувати правовою підставою виникнення у позивача повноважень члена правління товариства та виникнення між сторонами трудових правовідносин. Відтак, позивачем не доведено обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, зокрема, виникнення між сторонами трудових правовідносин, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Скаржник у якості підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції зазначив пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування статті 81 Закону України "Про акціонерні товариства" у поєднанні із статтею 94 Кодексу законів про працю України, пункту 12 частини 2 статті 71 Закону України "Про акціонерні товариства" у поєднанні із статтею 38 Кодексу законів про працю України.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок щодо застосування статті 81 Закону України "Про акціонерні товариства" у поєднанні із статтею 94 Кодексу законів про працю України, надасть можливість правового регулювання питання про призначення посадової особи (рішенням наглядової ради про призначення членом правління), фактичного допуску до роботи (запис у трудовій книжці, сплата заробітної плати, сплата обов`язкових внесків та відрахуванням платежів), та в подальшому врегулювати підстави звільнення такої особи у випадку невиконання обов`язку роботодавця щодо оплати праці.

Скаржник також зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо припинення повноважень голови і членів інших органів товариства (пункт 12 частини 2 статті 71 Закону України "Про акціонерні товариства") у зв`язку з невиконанням роботодавцем обов`язку щодо оплати заробітної плати за фактично виконану роботу у поєднанні з статтею 38 Кодексу законів про працю України.

А отже, на думку скаржника, можливість бути призначеним на посаду за рішенням наглядової ради про обрання членом правління та відсутності оплати праці члену правління призводить до дискримінації працівника та неможливості звільнитись через не реалізацію відповідачем корпоративних процедур щодо звільнення посадової особи відповідача.

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій вірно встановлено правові норми, що належить застосувати до вказаних правовідносин, зокрема, щодо порядку обрання члена виконавчого органу уповноваженим органом акціонерного товариства.

Також відповідач заперечуючи проти доводів скаржника щодо відсутності висновків Верховного Суду з питання застосування норми права про припинення повноважень голови і членів виконавчого органу товариства послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.06.2023 у справі № 448/362/22.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, розглянувши касаційну скаргу, дійшов висновку про необхідність передачі справи № 925/511/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Під час підготовки справи до розгляду судом встановлено, що Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду була переглянута справа № 466/10073/22. Предметом позову у цій справі були вимоги про: визнання трудових відносин між ОСОБА_2 (головою правління ОСББ «Затишок 50/1») та ОСББ «Затишок 50/1» припиненими з 28 травня 2019 року; зобов`язання ОСББ «Затишок 50/1» видати наказ про її звільнення на підставі пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України; зобов`язати ОСББ «Затишок 50/1» належним чином заповнити її трудову книжку; стягнути з ОСББ «Затишок 50/1» на її користь компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 206,14 грн, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 20 604,15 грн, вихідну допомогу в розмірі 47 326,86 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 335 419,73 грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі 24 500,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 02 червня 2023 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року, клопотання ОСББ «Затишок 50/1» про закриття провадження у справі задоволено. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСББ «Затишок 50/1» про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання вчинити дії, стягнення належних до виплати сум, середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України. Роз`яснено ОСОБА_2 , що цей спір відноситься до юрисдикції господарського суду. Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що у вказаній справі позивачка - член ОСББ «Затишок 50/1», голова правління ОСББ «Затишок 50/1», яка рішенням загальних зборів ОСББ «Затишок 50/1» від 22.03.2019 звільнена з посади голови ОСББ, оспорює правомірність дій ОСББ «Затишок 50/1» щодо оформлення припинення повноважень її як голови правління ОСББ, отримання матеріального заохочення та інших виплат, належних їй за час виконання повноважень голови правління, що відповідає корпоративному характеру спору, який підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Позовні вимоги кореспондуються з нормами пункту 3 Розділу ІІІ статуту ОСББ «Затишок 50/1» щодо компетенції загальних зборів з обрання членів правління об`єднання, визначення матеріального чи іншого заохочення голови та членів правління, а також з нормою частини 2 статті 99 Цивільного кодексу України. Вимога позивачки про визнання трудових відносин з відповідачем припиненими та зобов`язання відповідача видати наказ про її звільнення на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, виплатити належні їй грошові кошти не свідчить про трудовий характер спірних правовідносин та підсудність справи судам цивільної юрисдикції. Водночас, поставою від 13.11.2024 у справі № 466/10073/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду скасував ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 02 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року, а справу передав для продовження розгляду до суду першої інстанції. Приймаючи зазначену постанову Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду здійснивши аналіз положень частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, частини 1 статті 2, частин 1, 2 статті 4, частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, статті 89 Господарського кодексу України, статей 99 (у тому числі частини 3 статті 99), 145, 147, 159, 161 Цивільного кодексу України, пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, статей 47, 62, 63 Закону України "Про господарські товариства", статей 52, 58, 59, 60, 61 Закону України "Про акціонерні товариства", рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 № 1-рп/2010 у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на порушення вказаних положень законодавства не звернув уваги на те, що позивачка ОСОБА_2 не оспорювала жодних рішень ОСББ «Затишок 50/1», зокрема й рішення загальних зборів ОСББ від 22 березня 2019 року про її звільнення з посади голови правління відповідача, а мала на меті лише захист її трудових прав, а саме: оформлення її звільнення належним чином з виданням відповідного наказу, внесенням запису у трудовій книжці та виплату всіх належних при звільненні сум, а також відшкодування завданих їй бездіяльністю відповідача шкоди. Тому правовідносини між сторонами у цій справі не є корпоративними.

Правовідносини у справі № 466/10073/22 є подібними з правовідносинам у цій справі № 925/511/24, що переглядається, оскільки стосуються питання визнання припиненими трудових відносин, які склались між виконавчим органом юридичної особи приватного права та такою юридичною особою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо цивільної юрисдикції спору між керівником або іншим членом виконавчого органу юридичної особи та юридичною особою щодо припинення повноважень (звільнення) керівника або іншого члена виконавчого органу юридичної особи, викладених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 466/10073/22, з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною 1 статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер, а також коли належність справ до юрисдикції господарських судів прямо передбачено положеннями законодавства.

За змістом частин 1-3 статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, яка здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Отже, вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України, щодо віднесення до господарських правовідносин, зокрема правовідносин, які виникають з некомерційної діяльності, спрямованої на забезпечення матеріально-технічних умов функціонування таких суб`єктів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (пункт 4.11) визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (пункт 74) зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Пунктом 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до юрисдикції господарських судів віднесено розгляд справ у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Конституційний Суд України в абзацах другому та четвертому пункту 3.2 свого Рішення № 1-рп/2010 від 12.01.2010 у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України, посилаючись на положення законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частину першу статті 98 та частину першу статті 99 ЦК України, а також чинні на той час частину першу статті 23, пункт «г» частини п`ятої статті 41, частину першу статті 59 Закону України «Про господарські товариства» і частину п`яту статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», виснував, що підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) або укладення із членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.

При цьому Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтримувала ці висновки, зокрема, в постановах від 10.09.2019 у справі № 921/36/18 та від 30.01.2019 у справі № 145/1885/15-ц, де також виснувала, що хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Так, управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини 1, 2 статті 97 Цивільного кодексу України).Частинами 1-4 статті 99 Цивільного кодексу України передбачено, зокрема, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб.

Отже, за загальним правилом створення (обрання) виконавчого органу товариства відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (частина 1 статті 99 Цивільного кодексу України). Це рішення породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини, у яких обрана особа наділяється повноваженнями з управління.

Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).

Такий трудовий договір (контракт) може визначати окремі аспекти діяльності одноосібного виконавчого органу (члена колегіального виконавчого органу) як працівника товариства, зокрема, строк здійснення ним повноважень; права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальну); умови матеріального забезпечення; умови звільнення з посади (у тому числі дострокового).

Водночас в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких керівнику надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між керівником та товариством.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника або члена виконавчого органу юридичної особи приватного права та робила правові висновки про те, що такий спір за своєю правовою природою та правовими наслідками належить до корпоративних спорів і підлягає вирішенню господарськими судами.

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 562/304/17, від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18, від 16 жовтня 2019 року у справі № 752/10984/14-ц, від 08 листопада 2019 року у справі № 667/1/16, від 04 лютого 2020 року у справі № 915/540/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18, від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19, від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22, від 06 вересня 2023 року у справі № 127/27466/20.

Таким чином, враховуючи застосування такого послідовного підходу Великою Палатою Верховного Суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що спір між керівником або іншим членом виконавчого органу юридичної особи приватного права та такою юридичною особою щодо припинення повноважень (звільнення) керівника або іншого члена виконавчого органу юридичної особи приватного права, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки за своєю правовою природою та правовими наслідками належить до корпоративних спорів (здійснення управління юридичною особою її учасниками, акціонерами, членами, співвласниками).

Згідно з частиною 1 статті 303 Господарського процесуального кодексу України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Частиною 3 статті 303 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Без відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначеній вище постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, що належить до процесуальних повноважень лише Великої Палати Верховного Суду, правильно сформувати правову позицію у цій справі є неможливим.

За таких обставин, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду з огляду на частину 3 статті 302 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права (статей 4, 20 Господарського процесуального кодексу України, статті 19 Цивільного процесуального кодексу України), викладених Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 13.11.2024 у справі № 466/10073/22 та передати з власної ініціативи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки однакове розуміння правильності визначення розмежування судової юрисдикції сприятиме розумній передбачуваності судових рішень, забезпечить реалізацію на практиці принципу правової визначеності, як для позивачів так і для судів та єдиному підходу у вирішенні правової проблеми визначення предметної юрисдикції у спорах між керівником або іншим членом виконавчого органу юридичної особи приватного права та такою юридичною особою щодо припинення повноважень (звільнення) керівника або іншого члена виконавчого органу юридичної особи приватного права.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Справу № 925/511/24 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, викладених в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 466/10073/22, щодо питання юрисдикції спору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді Г.О. Вронська

І.Д. Кондратова