ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" березня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/355/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю.В.,

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Берестейський, буд. 14; ) в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) (65026, Одеська обл., м. Одеса, пл. Митна, буд. 1; код ЄДРПОУ ВП 38728457)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (01104, м. Київ, вул. Бойчука Михайла, буд. 3-А; )

про стягнення 179 096,02 грн;

представники сторін:

від позивача Андреєв А.Е.,

від відповідача не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» про стягнення 179 096,02 грн, з яких: 74 987,67 грн основного боргу; 14 728,17 грн пені; 79 521,47 грн 3% річних; 9 858,71 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором про відшкодування експлуатаційних витрат № КД-18624 від 19.08.2013 в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг за вказаним договором. Зазначає, що виставляв відповідачу рахунки та направляв акти надання послуг за лютий та березень 2022 р. на загальну суму 74 987,67 грн. Звертає увагу, що всупереч умов договору відповідач не підписав зі свого боку акти наданих послуг та не сплатив рахунки. Зауважує, що неодноразово намагався врегулювати спір у досудовому порядку, надсилав листи та претензії з проханням погасити існуючу заборгованість, що не привело до будь-якого результату. За порушення відповідачем строків виконання грошових зобов`язань позивач поряд основним боргом нарахував та заявив до стягнення 14 728,17 грн пені, 79 521,47 грн 3% річних та 9 858,71 грн інфляційних втрат.

Ухвалою від 10.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/355/25, яку постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12.03.2025, запропоновано сторонам скористатись процесуальним правом на подання до суду заяв по суті справи.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, про розгляд справи повідомлявся належним чином шляхом надсилання ухвали суду про відкриття провадження у справі від 10.02.2025 до електронного кабінету ТОВ «ДІ МАРЕ» в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд».

Зі змісту ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин, або без повідомлення причин неявки.

Частиною 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, суд виснував про можливість розгляду справи за наявними доказами.

12.03.2025 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

19.08.2013 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (замовник) укладено Договір № КД-18624 про відшкодування експлуатаційних витрат (далі Договір; а.с. 13-19), згідно з п.п. 1.1., 1.2. якого виконавець надає послуги з централізованого холодного і гарячого водопостачання (подача холодної та гарячої води на об`єкти замовника), також з централізованого водовідведення, прийом стічних вод холодного і гарячого водопостачання, ненормативно очищених стічних вод, що скидаються замовником у систему каналізації ДП «АМПУ», теплопостачання відповідно з додатком №1 «перелік об`єктів Замовника», а замовник, у свою чергу, своєчасно сплачує за надані йому послуги водопостачання, водовідведення та теплопостачання, забезпечує належну експлуатацію своїх водопровідно-каналізаційних мереж, мереж теплопостачання, приладів і пристроїв на них у відповідності з правилами, перерахованими в п. 2.1. цього Договору та діючого законодавства.

Як пояснив позивач, передумовою укладення даного Договору була передача відповідачу в строкове платне користування державного нерухомого майна, що розміщене за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6, та перебуває на балансі Адміністрації, а саме: нежитлових приміщень першого поверху будівлі в корні Нового молу (офісна частина ПКОС, інв. № 06073 8) загальною площею 66,7 кв.м (договір оренди від 17.06.2009 № ДФ-181 (обліковий № 3) нерухомого майна, що належить до державної власності); нежитлових приміщень на 1-му рівні будівлі Морського вокзалу /паскомплекс/» (інв. № 073000), площею 51,50 кв.м (договір оренди від 05.03.2010 № ДФ-228 (обліковий номер договору № 29) нерухомого майна, що належить до державної власності); частини нежитлового приміщення першого поверху офісної частини будівлі ПКОС (інв. № 060738) (реєстровий номер 38727770.10.АААИГБ004), площею 10,96 кв.м (договір оренди від 10.06.2013 № ДФ-364 (обліковий номер договору № 50) нерухомого майна, що належить до державної власності).

Підпунктом 2.3.1. Договору визначено право виконавця вимагати повної та своєчасної оплати послуг, наданих замовнику.

До обов`язків замовника згідно п. 2.4. Договору належать, зокрема, наступні:

- щомісяця, з 16 по 20 число місяця, за встановленою формою в письмовому вигляді надавати відомості про водоспоживання, теплопостачання своїх об`єктів, скидання стоків;

- до 30 числа звітного місяця підписати та повернути виконавцю Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг);

- своєчасно і в повному обсязі оплачувати послуги теплопостачання, водопостачання і водовідведення, скидання ненормативно-очищених стоків.

Згідно з п. 3.1 Договору облік спожитих тепла, води і скинутих стоків, а також споживання холодної води, що йде на гаряче водопостачання і водовідведення гарячої води, здійснюється за показниками приладів обліку тепла, води та стоків, встановлених на об`єктах замовника, або розрахунковим шляхом у разі відсутності або неможливості встановлення приладів обліку. Факт відсутності тепла, води встановлюється представниками замовника та виконавця зі складанням акту. У разі відсутності підписаного сторонами акту, послуги теплопостачання, водопостачання-водовідведення вважаються наданими в повному обсязі.

Відповідно до п. 3.2. Договору (з урахуванням Додаткової угоди № КД-18624/1 від 31.12.2014 до Договору) оплата послуг проводиться протягом 20 календарних днів місяця, наступних за звітним. Грошові кошти перераховуються на поточний рахунок виконавця.

В п. 3.3. Договору (з урахуванням Додаткової угоди № 3 від 23.12.2020 до Договору) сторони узгодили, що оплата здійснюється за вільними цінами (тарифами), що діють на момент отримання послуг, затверджених у встановленому чинним законодавством України порядку та затверджені наказами начальника адміністрації Одеського морського порту. У разі зміни вільних цін (тарифів), оплата замовником наданих йому послуг проводиться за новими вільними цінами (тарифами), без зміни інших умов Договору.

Згідно з п.п. 3.4., 3.5. Договору рахунки направляються замовнику на його фактичну адресу рекомендованим листом з повідомленням та/або електронну пошту, вказану в Договорі. Датою вручення рахунку замовнику вважається дата відправки електронного листа. Замовник зобов`язаний письмово довести до відома виконавця про неотримання рахунка за надані послуги теплопостачання, водопостачання та водовідведення.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, договір № КД-18624 від 19.08.2013 став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

В силу узгоджених умов Договору відповідач прийняв на себе зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати вартості наданих позивачем послуг.

Так, з аналізу п.п. 2.4., 3.1.-3.5. Договору суд встановив, що відповідач, як замовник, зобов`язався своєчасно і в повному обсязі оплачувати отримані згідно договору послуги за вільними цінами (тарифами), що діють на момент отримання послуг, проводячи оплату протягом 20 календарних днів місяця, наступних за звітним. Рахунки направляються відповідачу на його фактичну адресу рекомендованим листом з повідомленням та/або електронну пошту, вказану в Договорі, датою вручення рахунку вважається дата відправки електронного листа. При цьому, одним із обов`язків відповідача є доведення письмово до відома позивача про неотримання рахунка за надані послуги. Відповідач також зобов`язався до 30 числа звітного місяця підписати та повернути виконавцю Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг). Крім того, сторони домовилися, що факт відсутності тепла, води встановлюється представниками замовника та виконавця зі складанням акту, а в разі відсутності підписаного сторонами акту, послуги вважаються наданими в повному обсязі.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору позивач направив відповідачу підписані зі свого боку акти наданих послуг та рахунки на оплату, а саме:

- акт № 162 за лютий 2022 р. від 28.02.2022 та рахунок № 531096 від 28.02.2022 на суму 50 543,68 грн (а.с. 28-29);

- акт № 163 за лютий 2022 р. від 28.02.2022 та рахунок № 510035 від 28.02.2022 на суму 12 608,99 грн (а.с. 30-31);

- акт № 281 за березень 2022 р. від 31.03.2022 та рахунок № 510061 від 31.03.2022 на суму 11 835,00 грн (а.с. 32-33).

Рахунки та акти направлялися позивачем рекомендованими поштовими відправленнями на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, рекомендованими поштовими відправленнями, однак, поверталися з відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Суд враховує, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати таке відправлення належним, адже отримання відповідного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

При цьому відповідач, знаючи про свій обов`язок щодо щомісячного здійснення оплат за договором, не звертався до позивача з повідомленням про неотримання рахунків в порядку п. 3.5 Договору.

Про надання послуг в повному обсязі свідчить також відсутність у матеріалах справи підписаних сторонами двосторонніх актів про відсутність теплопостачання, водопостачання та водовідведення відповідно до п. 3.1 Договору.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 15.05.2019 у справі №910/13527/17, за своєю правовою природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати грошові кошти в якості оплати, при цьому ненадання такого рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а відтак наявність або відсутність рахунку не звільняє боржника від обов`язку з оплати вартості наданих йому послуг (прийнятих ним робіт), тобто виставлення позивачем рахунку не є подією, з якою пов`язано початок перебігу строку виникнення зобов`язання, оскільки подія є об`єктивним явищем, що не залежить від волі учасників правовідносин, у той час як виставлення рахунку є саме дією, яка є вираженням суб`єктивної волі учасників правовідносин.

Листом № 01/10 від 03.10.2022 відповідач повідомив позивача, що зобов`язується погасити заборгованість за комунальні послуги найближчим часом (а.с. 52).

20.11.2024 позивач надіслав відповідачу претензію, в якій вимагав виконати грошові зобов`язання за Договором, сплативши заборгованість за лютий та березень 2022 р. у розмірі 74 987,67 грн (а.с. 53-58).

Наявність спірної заборгованості (основного боргу) відповідач не спростував, доказів її сплати на користь позивача до матеріалів справи не надав, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення 74 987,67 грн заборгованості підлягають задоволенню.

Щодо інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Визначені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат та 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Перевіривши запропонований позивачем розрахунок 3% річних, суд встановив наявність методологічної помилки, оскільки позивач, замість 3% річних, фактично використав подвійну облікову ставку НБУ.

Отже, суд здійснив власний розрахунок 3% річних, який виглядає наступним чином:

Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 21.03.2022 до 31.12.2023 50543.68 x 3 x 651 : 365 : 1006512,704.43
з 01.01.2024 до 31.12.2024 50543.68 x 3 x 366 : 366 : 1003661,516.31
з 01.01.2025 до 16.01.2025 50543.68 x 3 x 16 : 365 : 1001666.47
з 21.03.2022 до 31.12.2023 12608.99 x 3 x 651 : 365 : 100651674.67
з 01.01.2024 до 31.12.2024 12608.99 x 3 x 366 : 366 : 100366378.27
з 01.01.2025 до 16.01.2025 12608.99 x 3 x 16 : 365 : 1001616.58
з 21.04.2022 до 31.12.2023 11835 x 3 x 620 : 365 : 100620603.10
з 01.01.2024 до 31.12.2024 11835 x 3 x 366 : 366 : 100366355.05
з 01.01.2025 до 16.01.2025 11835 x 3 x 16 : 365 : 1001615.56
Всього 3% річних: 6 330,44 грн.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню на суму 6 330,44 грн.

Суд також перевірив запропонований позивачем розрахунок інфляційних нарахувань та встановив наявність арифметичних помилок в розрахунку. Відтак, судом було перераховано інфляційні втрати, а сам розрахунок суду виглядає наступним чином:

Період 1 (21.03.2022 - 16.01.2025)Індекс інфляції
Квітень 2022103.10
Травень 2022102.70
Червень 2022103.10
Липень 2022100.70
Серпень 2022101.10
Вересень 2022101.90
Жовтень 2022102.50
Листопад 2022100.70
Грудень 2022100.70
Січень 2023100.80
Лютий 2023100.70
Березень 2023101.50
Квітень 2023100.20
Травень 2023100.50
Червень 2023100.80
Липень 202399.40
Серпень 202398.60
Вересень 2023100.50
Жовтень 2023100.80
Листопад 2023100.50
Грудень 2023100.70
Січень 2024100.40
Лютий 2024100.30
Березень 2024100.50
Квітень 2024100.20
Травень 2024100.60
Червень 2024102.20
Липень 2024100.00
Серпень 2024100.60
Вересень 2024101.50
Жовтень 2024101.80
Листопад 2024101.90
Грудень 2024101.40
Січень 2025101.20
Період 2 (21.03.2022 - 16.01.2025)Індекс інфляції
Квітень 2022103.10
Травень 2022102.70
Червень 2022103.10
Липень 2022100.70
Серпень 2022101.10
Вересень 2022101.90
Жовтень 2022102.50
Листопад 2022100.70
Грудень 2022100.70
Січень 2023100.80
Лютий 2023100.70
Березень 2023101.50
Квітень 2023100.20
Травень 2023100.50
Червень 2023100.80
Липень 202399.40
Серпень 202398.60
Вересень 2023100.50
Жовтень 2023100.80
Листопад 2023100.50
Грудень 2023100.70
Січень 2024100.40
Лютий 2024100.30
Березень 2024100.50
Квітень 2024100.20
Травень 2024100.60
Червень 2024102.20
Липень 2024100.00
Серпень 2024100.60
Вересень 2024101.50
Жовтень 2024101.80
Листопад 2024101.90
Грудень 2024101.40
Січень 2025101.20
Період 3 (21.04.2022 - 16.01.2025)Індекс інфляції
Травень 2022102.70
Червень 2022103.10
Липень 2022100.70
Серпень 2022101.10
Вересень 2022101.90
Жовтень 2022102.50
Листопад 2022100.70
Грудень 2022100.70
Січень 2023100.80
Лютий 2023100.70
Березень 2023101.50
Квітень 2023100.20
Травень 2023100.50
Червень 2023100.80
Липень 202399.40
Серпень 202398.60
Вересень 2023100.50
Жовтень 2023100.80
Листопад 2023100.50
Грудень 2023100.70
Січень 2024100.40
Лютий 2024100.30
Березень 2024100.50
Квітень 2024100.20
Травень 2024100.60
Червень 2024102.20
Липень 2024100.00
Серпень 2024100.60
Вересень 2024101.50
Жовтень 2024101.80
Листопад 2024101.90
Грудень 2024101.40
Січень 2025101.20
Розрахунок здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

.........................

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Період 1:

IIc = (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) x (103.10 : 100) = 1.40178993

Інфляційне збільшення:

50543.68 x 1.40178993 - 50543.68 = 20307.94

Період 2:

IIc = (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) x (102.70 : 100) = 1.40178993

Інфляційне збільшення:

12608.99 x 1.40178993 - 12608.99 = 5066.17

Період 3:

IIc = (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) x (100.70 : 100) = 1.35964105

Інфляційне збільшення:

11835 x 1.35964105 - 11835 = 4256.35

Всього інфляційне збільшення:

20307.94 + 5066.17 + 4256.35 = 29 630,46 грн

Враховуючи те, що суд згідно частини 2 статті 237 ГПК України не може при ухваленні рішення виходити за межі позовних вимог, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у межах заявленої до стягнення суми 9 858,71 грн.

Щодо вимог про стягнення пені суд зазначає наступне.

За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.1 Договору у разі несвоєчасного перерахування платежів замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за котрий нараховується пеня, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожний день прострочення платежу.

При здійсненні аналізу запропонованого позивачем розрахунку пені, суд встановив його правильність.

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 14 728,17 грн пені, суд вбачає наявність підстав для зменшення її розміру до 4 000,00 грн, з огляду на наступне.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.

Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та частини першої статті 233 Господарського Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

При цьому суд наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання, беручи до уваги відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, враховуючи, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати пені з 14 728,17 грн до 4 000,00 грн (на 72,84%), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІ МАРЕ" зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІ МАРЕ" інфляційних втрат, 3% річних та частини заявленої суми неустойки компенсує негативні наслідки, пов`язані з простроченням останнім виконання прийнятих на себе зобов`язань, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з відповідача штрафних санкцій у повному обсязі, на переконання суду, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем відповідного зобов`язання.

За ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 по справі № 915/646/18.

Слід також зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 74 987,67 грн основного боргу, 4 000,00 грн пені, 6 330,44 грн 3% річних, 9 858,71 грн інфляційних втрат. В решті позову суд відмовляє з наведених вище мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, на підставі ч. 1 ст. 129 ГПК України суд покладає на відповідача 1 790,55 грн витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 126, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Берестейський, буд. 14; ) в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) (65026, Одеська обл., м. Одеса, пл. Митна, буд. 1; код ЄДРПОУ ВП 38728457) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (01104, м. Київ, вул. Бойчука Михайла, буд. 3-А; ) про стягнення 179 096,02 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (01104, м. Київ, вул. Бойчука Михайла, буд. 3-А; ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Берестейський, буд. 14; ) в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) (65026, Одеська обл., м. Одеса, пл. Митна, буд. 1; код ЄДРПОУ ВП 38728457) 74 987,67 грн основного боргу, 4 000,00 грн пені, 6 330,44 грн 3% річних, 9 858,71 грн інфляційних втрат, 1 790,55 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 12 березня 2025 р. Повне рішення складено та підписано 17 березня 2025 р.

Суддя Р.В. Волков