ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 року м. Дніпро Справа № 908/1336/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Кощеєва І.М.,

при секретарі судового засідання: Ліпинському М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Максфорт"

на ухвалу Господарського суду Запорізької області (суддя Юлдашев О.О.) від 28.12.2023р. у справі № 908/1336/23

про банкрутство Приватного підприємства "Максфорт", -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023 у справі № 908/1336/23:

- віднесено кредиторські вимоги ініціюючого кредитора фізичної особи-підприємця Крамаренка Богдана Юрійовича у розмірі 2 761 019,00 грн основного боргу до четвертої черги задоволення;

- визнано кредиторські вимоги до боржника:

- Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд у розмірі 3 464 236,80 грн, з яких: 2 381 431,24 грн основного боргу з четвертою чергою задоволення, 1 077 437,56 грн неустойка (штраф, пеня) з шостою чергою задоволення, та 5 368,00 грн судового збору з першою чергою задоволення,

- Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія у розмірі 925 468,55 грн, з яких: 613 612,88 грн основного боргу з четвертою чергою задоволення, 306 487,67 грн. неустойка (штраф, пеня) з шостою чергою задоволення, та 5 368,00 грн судового збору з першою чергою задоволення;

- підсумкове засідання суду призначено на 16.01.2024р. о 10-20.

Не погодившись із зазначеною ухвалою до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Приватне підприємство "Максфорт", в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023 у справі № 908/283/21 в частині визнання кредиторських вимог ТОВ Інтенд у розмірі 3 464 236,80 грн. та ПП Львівська фармацевтична компанія в розмірі 925 468,55 грн. та в цій частині прийняти нову постанову про відхилення вимог кредиторів - ПП Львівська фармацевтична компанія за договором про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) № 12032021 від 12.03.2021 в розмірі 925 468,55 грн., ТОВ Інтенд за договором про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) № 21042020 від 21.04.2020, за договором про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) № б/н від 10.02.2020 та договором про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) № 17052021 від 17.05.2021 в загальному розмірі 3 464 236,80 грн. до ПП Максфорт у справі про банкрутство № 908/1336/23.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема зазначає, що всі правочини, які стали підставою для заявлення спірних кредиторських вимог у цій справі є фраудаторними, з огляду на ту обставину, що всі вони заявлені підприємствами, які є підконтрольними ОСОБА_1 колишньому керівнику боржника, та мають на меті виключно формування «фіктивної кредиторського заборгованості», оскільки всі відповідні правочини було вчинено ОСОБА_1 (чи за його дорученням) та не в інтересах ПП «Максфорт», а в інтересах кредиторів, з метою створення штучної ситуації, яка дозволяє здійснити нарахування надмірних та нерозумних штрафних санкцій за умовами відповідних договорів позики та сприяє штучному завищенню кількості голосів кредиторів під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів таким чином порушуючи права боржника та звужуючи права інших кредиторів у цій справі.

Представником Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд та Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія подані до Центрального апеляційного господарського суду відзиви на апеляційну скаргу, у відповідності до яких кредитор повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній ухвалі, та вважає, що судом правомірно, обґрунтовано та при дослідженні всіх істотних обставин справи визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд та Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія, які грунтуються на договорах позики, що не суперечать чинному законодавству та виконувалися їх сторонами.

Отже, кредитори просять апеляційну скаргу Приватного підприємства "Максфорт" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023 у справі № 908/1336/23 залишити без змін.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2024 для розгляду справи № 908/1336/23 визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Коваль Л.А. (доповідач), судді - Чередко А.Є., Дармін М.О.

Згідно розпорядження керівника апарату Центрального апеляційного господарського суду № 122/24 від 22.05.2024 призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у судовій справі № 908/1336/23 у зв`язку з тим, що справи про банкрутство не відносяться до категорії справ, щодо яких визначено спеціалізацію судді Дарміна М.О.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2024 для розгляду справи № 908/1336/23 визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Коваль Л.А. (доповідач), судді: Мороз В.Ф., Чередко А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.05.2024р. вказаним складом суду справу № 908/1336/23 за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Максфорт" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023 у справі № 908/1336/23 прийнято до свого провадження, розгляд скарги призначено у судовому засіданні на 05.09.2024.

05.09.2024р. судове засідання у справі не відбулось у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Коваль Л.А.

На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача Коваль Л.А., та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2024р., для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Чередка А.Є., суддів - Мороза В.Ф., Кощеєва І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2024р. вказаним складом суду прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства "Максфорт" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023 у справі № 908/1336/23, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 14.01.2025р.

У судовому засіданні по справі була оголошена перерва з 14.01.2025р. по 11.03.2025р.

Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсягу та просив її задовольнити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд та Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, постановленою з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу безпідставною.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, заслухавши пояснення представників боржника та кредиторів, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 09.05.2023р., зокрема, відкрито провадження у справі № 908/1336/23 про банкрутство Приватного підприємства Максфорт. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном боржника. Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Забродіна О.М.

На офіційному веб-порталі судової влади України здійснено публікацію оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство за № 70574 від 09.05.2023р.

22.05.2023р. до Господарського суду Запорізької області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд з грошовими вимогами до боржника на суму 4 399 236,80грн.

09.06.2023р. до Господарського суду Запорізької області надійшла заява Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія з грошовими вимогами до боржника на суму 1 215 468,55 грн.

13.12.2023р. до Господарського суду Запорізької області надійшла уточнена заява Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія з грошовими вимогами до боржника на загальну суму 925 468,55 грн.

14.12.2023р. до Господарського суду Запорізької області надійшла уточнена заява Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд з грошовими вимогами до боржника на загальну суму 3 464 236,80 грн.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023 у справі № 908/1336/23, яка фактично є ухвалою за результатами попереднього засідання, поміж іншого визнано кредиторські вимоги до боржника:

- Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд у розмірі 3 464 236,80 грн, з яких: 2 381 431,24 грн основного боргу з четвертою чергою задоволення, 1 077 437,56 грн неустойка (штраф, пеня) з шостою чергою задоволення, та 5 368,00 грн судового збору з першою чергою задоволення;

- Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія у розмірі 925 468,55 грн, з яких: 613 612,88 грн основного боргу з четвертою чергою задоволення, 306 487,67 грн. неустойка (штраф, пеня) з шостою чергою задоволення, та 5 368,00 грн судового збору з першою чергою задоволення.

Зазначена ухвала в частині визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд та Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія до Приватного підприємства Максфорт і є предметом апеляційного оскарження.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість ухвали Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023р. у справі № 908/1336/23, яка в оскаржуваній частині є предметом апеляційного перегляду, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

На час відкриття провадження у справі та постановлення оскаржуваної ухвали набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства (далі КУзПБ), який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника юридичної особи, або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).

Згідно з ч.ч. 1, 3, 4, 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Заява кредитора має містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування; відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог; перелік документів, що додаються до заяви.

До заяви в обов`язковому порядку додаються докази сплати судового збору, докази надсилання копії заяви боржнику і розпоряднику майна, а також документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

Для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом.

Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Кредитор має право отримувати від розпорядника майна інформацію щодо вимог інших кредиторів. Такий кредитор може подати розпоряднику майна, боржнику та суду заперечення щодо визнання вимог інших кредиторів.

Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду.

За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.

Ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення, може бути оскаржена у встановленому цим Кодексом порядку та є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства, попереднє засідання господарського суду проводиться не пізніше 70 календарних днів, а в разі великої кількості кредиторів не пізніше трьох місяців з дня проведення підготовчого засідання суду. Про попереднє засідання суду повідомляються сторони, а також інші учасники провадження у справі про банкрутство, визнані такими відповідно до цього Кодексу.

У попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

За результатами розгляду вимог окремого кредитора господарський суд постановляє ухвалу про їх визнання чи відхилення (повністю або частково), що не може бути оскаржена окремо від ухвали господарського суду, постановленої за результатами попереднього засідання.

За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються: розмір, черговість задоволення кожної визнаної вимоги та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, у тому числі вимог кредиторів, які є заінтересованими стосовно боржника; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів; дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів; дата підсумкового засідання суду, на якому буде постановлено ухвалу про санацію боржника чи постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство, чи ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду, яке має відбутися у строки, встановлені частиною другою статті 44 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції всупереч положенням ст.ст. 45, 47 Кодексу України з процедур банкрутства не постановлялося ухвал за результатами розгляду вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд та Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія, а питання про визнання вимог цих кредиторів було вирішено в ухвалі від 28.12.2023р., яка є ухвалою за результатами попереднього засідання, що згідно з ч. 4 ст. 269, п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України вже є підставою для скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023р. у справі № 908/1336/23 в оскаржуваній частині.

Також, знайшли своє підтвердження і доводи апеляційної скарги апелянта щодо необгрунтованості грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд, Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія та відсутності підстав для їх визнання.

Так, зі змісту заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд про визнання грошових вимог до Приватного підприємства Максфорт на суму 3 464 236,80грн. вбачається, що грошові вимоги на цю суму грунтуються на не виконанні боржником своїх зобов`язань за наступними договорами про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики).

10 лютого 2020 року між кредитором - Товариством з обмеженою відповідальністю Інтенд, як позикодавцем, з однієї сторони, та боржником - Приватним підприємством Максфорт, як позичальником, з іншої сторони, було укладено Договір про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), далі - Договір.

Від імені позикодавця Договір підписав керівник (директор) Фоменко Ігор Олексійович, а від імені позичальника - представник Червоний Віталій Валерійович на підставі довіреності від 10 лютого 2020 року, виданої з правом підписання договорів про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), терміном до 10 лютого 2022 року.

За умовами пункту 1 Договору, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позикодавець свої обов`язки за договором виконав, передав позичальнику грошові кошти в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 180 від 12 лютого 2020 року.

У відповідності до пункту 3 Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень в повному обсязі в термін до 31 грудня 2020 року.

Однак, позичальник свої обов`язки за договором виконав лише частково, повернувши частину суми позики, а саме 170 000,00 (сто сімдесят тисяч) гривень, що підтверджується платіжними дорученнями від 11 червня 2020 року та від 19 червня 2020 року.

28 квітня 2023 року, позичальник здійснив платіж на суму 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень за цим Договором, що підтверджується платіжною інструкцією № 98 від 28 квітня 2023 року.

Також, після відкриття провадження у справі про банкрутство, а саме 05 червня 2023 року, позичальник здійснив платіж на суму 315 000,00 (триста п`ятнадцять тисяч) гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 110 від 05 червня 2023 року.

Пунктом 6 Договору сторони, на підставі вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України визначили, що позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання з повернення суми позики, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сто процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Пунктом 7 Договору сторони визначили, що у випадку прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання з повернення суми позики, позичальник повинен сплатити позикодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу. Сторони узгодили, що нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а пеня нараховується за весь час прострочення.

Також, у відповідності до пункту 8 Договору, у разі прострочення повернення суми позики позичальником більше ніж на 50 (п`ятдесят) днів, позичальник додатково зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 50 % (п`ятдесят відсотків) від простроченої суми.

Отже, за вказаним Договором кредитором заявлено до визнання пеню у сумі 215 719,74 грн, штраф 165 000,00 грн, інфляційні втрати 144 210,00 грн, проценти річних 460 726,03 грн.

21 квітня 2020 року між кредитором - Товариством з обмеженою відповідальністю Інтенд, як позикодавцем, з однієї сторони, та боржником - Приватним підприємством Максфорт, як позичальником, з іншої сторони, було укладено Договір № 21042020 про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), далі - Договір.

Від імені позикодавця Договір підписав керівник (директор) Фоменко Ігор Олексійович, а від імені позичальника - представник Червоний Віталій Валерійович на підставі довіреності від 10 лютого 2020 року, виданої з правом підписання договорів про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), терміном до 10 лютого 2022 року.

За умовами пункту 1 Договору, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 300 000,00 (триста тисяч) гривень, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позикодавець свої обов`язки за договором виконав, передав позичальнику грошові кошти в розмірі 300 000,00 (триста тисяч) гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 2851 від 21 квітня 2020 року.

У відповідності до пункту 3 Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики в розмірі 300 000,00 (триста тисяч) гривень в повному обсязі в термін до 31 грудня 2020 року.

Однак, позичальник свої обов`язки за договором не виконав, суму позики в розмірі 300 000,00 (триста тисяч) гривень не повернув.

28 квітня 2023 року, позичальник здійснив платіж на суму 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень за цим Договором, що підтверджується платіжною інструкцією № 97 від 28 квітня 2023 року.

Також, після відкриття провадження у справі про банкрутство, а саме 07 червня 2023 року, позичальник здійснив платіж на суму 285 000,00 (двісті вісімдесят п`ять тисяч) гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №148 від 07 червня 2023 року.

Пунктом 6 Договору сторони, на підставі вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, визначили, що позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання з повернення суми позики, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сто процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Пунктом 7 Договору сторони визначили, що у випадку прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання з повернення суми позики, позичальник повинен сплатити позикодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) від суми простроченого платежу. Сторони узгодили, що нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а пеня нараховується за весь час прострочення.

Також, у відповідності до пункту 8 Договору, у разі прострочення повернення суми позики позичальником більше ніж на 50 (п`ятдесят) днів, позичальник додатково зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 50 % (п`ятдесят відсотків) від простроченої суми.

Отже, за вказаним Договором кредитором заявлено до визнання пеню у сумі 194 745,21 грн, штраф 150 000,00 грн; інфляційні втрати 131 100,00 грн, проценти річних 420 205,48 грн.

17 травня 2021 року між кредитором - Товариством з обмеженою відповідальністю Інтенд, як позикодавцем, з однієї сторони, та боржником - Приватним підприємством Максфорт, як позичальником, з іншої сторони, було укладено Договір № 17052021 про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), далі в цьому пункті заяви - Договір.

Від імені позикодавця Договір підписав керівник (директор) Фоменко Ігор Олексійович, а від імені позичальника - представник Червоний Віталій Валерійович на підставі довіреності від 10 лютого 2020 року, виданої з правом підписання договорів про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), терміном до 10 лютого 2022 року.

За умовами пункту 1 Договору, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позикодавець свої обов`язки за договором виконав, передав позичальнику грошові кошти в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 737 від 17 травня 2021 року.

У відповідності до пункту 3 Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень в повному обсязі в термін до 31 грудня 2021 року.

Однак, позичальник свої обов`язки за договором виконав лише частково, повернувши лише частину суми позики, а саме 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 136 від 21 липня 2021 року.

28 квітня 2023 року, позичальник здійснив платіж на суму 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень за цим Договором, що підтверджується платіжною інструкцією № 96 від 28 квітня 2023 року.

Також, після відкриття провадження у справі про банкрутство, а саме 09 червня 2023 року, позичальник здійснив платіж на суму 335 000,00 (триста тридцять п`ять тисяч) гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №150 від 09 червня 2023 року.

Пунктом 6 Договору сторони, на підставі вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, визначили, що позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання з повернення суми позики, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сто процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Пунктом 7 Договору сторони визначили, що у випадку прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання з повернення суми позики, позичальник повинен сплатити позикодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) від суми простроченого платежу. Сторони узгодили, що нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а пеня нараховується за весь час прострочення.

Також, у відповідності до пункту 8 Договору, у разі прострочення повернення суми позики позичальником більше ніж на 50 (п`ятдесят) днів, позичальник додатково зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 50 % (п`ятдесят відсотків) від простроченої суми.

Отже, за вказаним Договором кредитором заявлено до визнання пеню у сумі 176 972,61 грн, штраф 175 000,00 грн; інфляційні втрати 107 450,00 грн, проценти річних 137 739,73 грн.

Зі змісту заяви Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія про визнання грошових вимог до Приватного підприємства Максфорт на суму 925 468,55 грн. вбачається, що грошові вимоги на цю суму також грунтуються на не виконанні боржником своїх зобов`язань за договором про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики).

Так, 12 березня 2021 року між кредитором - Приватним підприємством Львівська фармацевтична компанія, як позикодавцем, з однієї сторони, та боржником - Приватним підприємством Максфорт, як позичальником, з іншої сторони, було укладено Договір № 12032021 про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), далі - Договір.

Від імені позикодавця Договір підписав представник ОСОБА_2 на підставі довіреності від 13 січня 2020 року, виданої з правом підписання договорів про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), терміном до 13 січня 2022 року.

Від імені позичальника Договір підписав представник ОСОБА_3 на підставі довіреності від 10 лютого 2020 року, виданої з правом підписання договорів про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), терміном до 10 лютого 2022 року.

За умовами пункту 1 Договору, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позикодавець свої обов`язки за договором виконав, передав позичальнику грошові кошти в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 127 від 12 березня 2021 року на суму 400 000,00 гривень та платіжним дорученням № 577 від 14 липня 2021 року на суму 100 000,00 гривень.

У відповідності до пункту 3 Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень в повному обсязі в термін до 31 грудня 2021 року.

Однак, позичальник свої обов`язки за Договором виконав лише частково, повернувши лише частину суми позики, а саме 160 000,00 (сто шістдесят тисяч) гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 227 від 09 грудня 2021 року на суму 60 000,00 гривень та платіжним дорученням № 237 від 24 грудня 2021 року на суму 100 000,00 гривень.

28 квітня 2023 року, позичальник здійснив платіж на суму 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень за цим Договором, що підтверджується платіжною інструкцією № 95 від 28 квітня 2023 року.

Також, після відкриття провадження у справі про банкрутство, а саме 09 червня 2023 року, позичальник здійснив платіж на суму 290 000,00 (двісті дев`яносто тисяч) гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №152 від 09 червня 2023 року.

Пунктом 6 Договору сторони, на підставі вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, визначили, що позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання з повернення суми позики, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сто процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Пунктом 7 Договору сторони визначили, що у випадку прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання з повернення суми позики, позичальник повинен сплатити позикодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) від суми простроченого платежу. Сторони узгодили, що нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня. коли зобов`язання мало бути виконано, а пеня нараховується за весь час прострочення.

Також, у відповідності до пункту 8 Договору, у разі прострочення повернення суми позики позичальником більше ніж на 50 (п`ятдесят) днів, позичальник додатково зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 50 % (п`ятдесят відсотків) від простроченої суми.

Отже, за вказаним Договором кредитором заявлено до визнання пеню у сумі 136 487,67 грн, штрафу 170 000,00 грн; інфляційні втрати 104 380,00 грн, проценти річних 169 232,88 грн.

З урахуванням вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд на суму 3 464 236,80грн. та Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія на суму 925 468,55 грн.

Проте судова колегія не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили, створення штучної заборгованості з метою впливу на хід процедури банкрутства та унеможливлення задоволення вимог інших кредиторів.

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Верховний Суд у постанові від 17.08.2022, прийнятій за результатами розгляду справи № 914/2252/20 (914/2523/21), зазначив, що формулювання зловживання правом необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Тому будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Фраудаторними правочинами у цивілістичній доктрині останніх років в українській судовій практиці називають правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів добросовісності, зокрема з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, чи створення штучної кредиторської заборгованості, завдаючи тим самим шкоди таким кредиторам.

Цивільний кодекс України не містить окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах на шкоду іншим учасникам спірних правовідносин.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критерію розумності, який передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є встановлення обставин які підтвердять або спростують твердження боржника стосовно вчинення правочинів, на підставі яких виникли грошові вимоги кредиторів, з порушенням принципу добросовісності, справедливості і недопустимості зловживання правами, що спричинило шкоду боржнику, тобто суду необхідно встановити чи спростувати наявність у зазначених правочинах ознак фраудаторності.

Як вбачається з матеріалів справи, керівник Приватного підприємства Максфорт (довіритель) ОСОБА_1 10.02.2020 уповноважив громадянина України ОСОБА_3 представляти інтереси довірителя, як позичальника, перед іншими підприємствами, товариствами, установами і організаціями, з питань укладання, змінювання, розірвання, підписання договорів про надання поворотної фінансової допомоги (позики), без обмеження кількості таких договорів, визнаючи суми позики, терміни повернення сум позики та інші умови договорів на власний розсуд, про що надана довіреність. Представнику надано повноваження укладати та підписувати від імені довірителя, як позичальника, договори про надання поворотної фінансової допомоги (позики), а за необхідності також додатки і додаткові угоди до цих договорів, виконувати всі інші юридично значущі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності. Довіреність дійсна до 10.02.2022.

Червоний Віталій Валерійович, діючи на підставі довіреності від імені і в інтересах Приватного підприємства Максфорт (позичальник) уклав 10.02.2020, 21.04.2020, 17.06.2021 з Товариством з обмеженою відповідальністю Інтенд (позикодавець) договори про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики), за умовами яких позичальник передає позичальнику у власність грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів.

Аналогічного змісту договір про надання поворотної (зворотньої) фінансової допомоги (позики) було 12.03.2021 укладено Приватним підприємством Максфорт, від імені і в інтересах якого діяв на підставі довіреності ОСОБА_3 , з Приватним підприємством Львівська фармацевтична компанія.

На підставі вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України сторони зазначених договорів визначили, що позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання з повернення суми позики, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сто процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення (пункт 6 договорів).

Згідно з пунктом 8 договорів у разі прострочення повернення суми позики позичальником більше ніж на 50 (п`ятдесят) днів, позичальник додатково зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 50% (п`ятдесят відсотків) від простроченої суми.

Пунктом 10 сторони договорів погодили, що строк позовної давності за позовними вимогами позикодавця до позичальника про стягнення заборгованості, пені, штрафу, процентів річних та втрат від інфляції становить 10 (десять) років.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Апеляційний господарський суд зазначає, що встановлення нульової процентної ставки за користування грошовими коштами за договором позики не спростовує того, що збільшення сторонами договорів рівня відповідальності, встановленого положеннями статті 625 Цивільного кодексу України, за неналежне виконання грошового зобов`язання ставить позичальника у даній справі в економічно невигідні умови порівняно з позикодавцем, оскільки у разі невиконання або неналежного виконання обов`язку з повернення отриманих за договорами позики грошових коштів, на нього покладається відповідальність у вигляді стягнення пені (пункт 9 договорів), обов`язок зі сплати 100 процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення (пункт 6 договорів), а також 50% від простроченої суми боргу, у разі прострочення з її повернення більше ніж на 50 днів (пункт 8 договорів).

При цьому, апеляційний господарський суд наголошує, що встановлення обов`язку зі сплати 100 процентів річних від простроченої суми значно перевищує встановлений положеннями статті 625 Цивільного кодексу України рівень відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, є нерозумним з огляду на непропорційність наслідкам від порушення повернення суми боргу. Крім того, встановлений сторонами вказаних договорів рівень відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання є надмірним тягарем, який може призвести до неможливості виконати таке зобов`язання, а також зобов`язання перед іншими кредиторами, що у даному випадку і сталося, зважаючи на порушення провадження у справі про банкрутство боржника.

Таким чином, погодження встановленої умовами договорів позики міри відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання призвели до необґрунтованого збільшення отриманої позичальником грошової суми майже у три рази, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд доходить висновку, що дії керівника позичальника, посаду якого на момент укладення договорів позики займав ОСОБА_1 , свідчать про порушення загальних засад цивільного законодавства щодо обов`язковості додержання принципів розумності та добросовісності.

Згідно з частиною третьою статті 42 Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, конфліктом інтересів є конфлікт між обов`язком посадової особи діяти добросовісно і розумно в інтересах товариства в цілому та приватними інтересами посадової особи або її афілійованих осіб.

Як встановлено апеляційним господарським судом, на момент вчинення договорів позики ОСОБА_1 , обіймаючи посаду керівника Приватного підприємства Максфорт, також був власником частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд в розмірі 100% та власником частки у статутному капіталі Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія у розмірі 50%, позикодавців за спірними договорами. Тобто в момент укладення спірних договорів позики, ОСОБА_1 фактично діяв у стані конфлікту інтересів, оскільки обіймаючи посаду керівника позичальника, всупереч обов`язку діяти в його інтересах, він на невигідних для позичальника умовах уклав правочини, вигодонабувачем за якими є належні йому компанії, тобто маючи приватний інтерес він на шкоду керівній компанії вчинив ці правочини, що свідчить про конфлікт інтересів.

Як вже зазначалося у даній постанові, саме ОСОБА_4 обіймав посаду директора на момент вчинення договорів позики, тобто здійснював управління поточною діяльністю Приватного підприємства Максфорт. Своєю чергою ОСОБА_3 діяв від імені Приватного підприємства Максфорт на підставі довіреності.

З огляду на ст.ст. 237, 238, 246 ЦК України, апеляційний господарський суд зазначає, що спірний правочин вчинено Приватним підприємством Максфорт в особі його виконавчого органу директора ОСОБА_4 , через представника Червоного Віталія Валерійовича, який діяв не від власного імені, а від імені і в інтересах юридичної особи, яким у даному випадку є позичальник за спірним договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 зазначила, що укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог дружнього кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів.

Також, ч. 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою його недійсності.

Вказана вимога до правочину містить дві складові: по-перше, відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по-друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.

Волевиявлення учасників вищенаведених договорів позики не спрямоване на досягнення результату, обумовленого ними, оскільки надання позики боржнику не відповідає доктрині реальності господарських операцій, зокрема з матеріалів справи не вбачається існування необхідності в боржника в отриманні фінансової допомоги від кредиторів, яка лише створила кредиторську заборгованість в боржника, щодо якого в подальшому відкрито провадження у справі про банкрутство, яка має вочевидь штучний характер, що в кінцевому рахунку призводить до завдання шкоди боржнику та іншим кредиторам неплатоспроможного боржника, а тому такі правочини вчинено з вадами волі, що не відповідає вимогам статті 203 ЦК України.

Господарське зобов`язання, яке виникло на підставі договору, укладеного між суб`єктами господарювання, має бути спрямоване на досягнення економічного результату для його сторін, тобто мати реальний характер та опосередковувати рух капіталів, товарів, робіт чи послуг, що є об`єктами відповідної господарської операції.

Враховуючи відсутність розумної економічної мети в укладенні спірних договорів позики, апеляційний господарський суд вважає, що його вчинено задля надання дружньому кредитору переваги у кількості голосів на засіданні зборів/комітеті кредиторів в ініційованій в подальшому справі про банкрутство.

Таким чином, укладені між кредиторами та боржником договори позики суперечать пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності, а також частинам третій, шостій статті 13 Цивільного кодексу України як такі, що вчинені внаслідок зловживання правом, що є підставою для відмови у визнанні відповідних грошових вимог, які виникли з цих договорів.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує, що за ст. 1 КУзПБ, грошове зобов`язання зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

Аналізуючи зміст ст. ст. 45-46 КУзПБ, Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2023 у справі № 910/15200/21 дійшов висновку, що: "За змістом статей 45-47 Кодексу України з процедур банкрутства на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника і розгляду зазначених вимог на суд покладено обов`язок належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів, перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), аргументам, запереченням щодо цих вимог, з урахуванням чого з`ясувати, чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання. Тобто комплексне дослідження доказів щодо їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство.

Наведене відповідає практиці Верховного Суду щодо порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та щодо ролі й обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство (у попередньому засіданні). Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.09.2022 у справі № 904/6251/20).

У постановах від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 27.02.2020 у справі № 918/99/19 Верховний Суд також наголосив, що розглядаючи кредиторські вимоги суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності) та з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання.

У справі про банкрутство господарський суд встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Зазначена правова позиція Верховного Суду наведена у його висновках у постанові від 03.08.2021 у справі № 904/2425/20.

Використання формального підходу при розгляді кредиторських вимог та їх визнання без надання їм правового аналізу, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами, а також права боржника у справі про банкрутство. Для унеможливлення визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, розміру та моменту виникнення цих грошових вимог.

Подібна правова позиція сформульована Верховним Судом у його висновках, наведених у постановах від 07.10.2020 у справі № 914/2404/19 та від 28.01.2021 у справі № 910/4510/20.

Також, Верховний Суд у постанові від 22.12.2022 у справі № 910/14923/20 виклав висновки щодо застосування норм права стосовно сутності підвищеного стандарту доказування кредиторських вимог у справах про банкрутство.

Так, Верховний Суд вказав:

"108. Системний аналіз статей 45-47 КУзПБ свідчить про те, що законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника потенційного кредитора, а предметом розгляду в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог.

109. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України).

110. Для запобігання необґрунтованих вимог до боржника та порушень цим прав його кредиторів до доведення обставин, пов`язаних із виникненням заборгованості боржника-банкрута, пред`являються підвищені вимоги.

111. Сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому:

- перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку;

- при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості;

- під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина перша статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку.

112. Запроваджений законодавцем підвищений стандарт доказування у справах про банкрутство для кредиторів приводить у випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог до прийняття рішення судом про відмову у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів".

Під час розгляду даної справи апеляційним судом встановлені обставини фраудаторності, укладених між боржником та кредиторами договорів про надання поворотної фінансової допомоги (позики), на підставі яких і винкли заявлені грошові вимоги кредиторів, тому враховуючи, що формальний підхід при розгляді кредиторських вимог у справі про банкрутство не допускається, а також підвищений стандарт доказування у справах про банкрутство, судова колегія приходить до висновку, що заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд та Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія з грошовими вимогами до Приватного підприємства "Максфорт" не підлягали задоволенню, а тому заявлені грошові мають бути відхилені.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував, невірно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов до помилкового висновку про визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд та Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія до боржника.

У зв`язку з викладеним, заперечення кредиторів проти доводів апеляційної скарги боржника є безпідставними, оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 28.12.2023 р. у цій справі підлягає частковому скасуванню, з ухваленням нового рішення про відхилення грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд у розмірі 3 464 236,80 грн. та грошових вимог Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія у розмірі 925 468,55 грн.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті кредиторами судового збору за подання заяв з грошовими вимогами та по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на кредиторів.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 264, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Максфорт" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023р. у справі № 908/1336/23 задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.12.2023р. у справі № 908/1336/23 скасувати в частині визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд у розмірі 3 464 236,80 грн. та Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія у розмірі 925 468,55 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд до Приватного підприємства "Максфорт" у розмірі 3 464 236,80 грн. відхилити.

Грошові вимоги Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія до Приватного підприємства "Максфорт" у розмірі 925 468,55 грн. відхилити.

Судовий збір, сплачений за подання заяв з грошовими вимогами, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю Інтенд та Приватне підприємство Львівська фармацевтична компанія.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Інтенд на користь Приватного підприємства "Максфорт" судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у сумі 8 052,00грн.

Стягнути з Приватного підприємства Львівська фармацевтична компанія на користь Приватного підприємства "Максфорт" судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у сумі 8 052,00грн.

Видачу наказів, на виконання даної постанови, у відповідності до вимог ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 20.03.2025 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя І.М. Кощеєв