ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" березня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/4398/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі судового засідання Боднарук І.В. розглянувши справу № 916/4398/24 за позовом заступника прокурора Спеціалізованної прокуратури у сфері оборони Південного регіону (м.Одеса) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (м.Київ)

до Відповідача - фізичної особи-підприємця Райляна Георгія Андрійовича ( село Долинське Ананьївського району Одеської області)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду по Одеській та Миколаївській областях (65048, Україна, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Велика Арнаутська, будинок, 15, )

третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне підприємство «Гварідйське» (67554, Одеська область, Одеський район, с. Гвардійське, вул. Олімпійська, буд. 1, ).

про усунення перешкод у користуванні державним нерухомим майном

За участю представників:

Від прокуратури: Бескровний М.О.;

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився;

Від третьої особи: Кравченко Ю.В.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Спеціалізованної прокуратури у сфері оборони Південного регіону (м.Одеса) звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (м.Київ) до фізичної особи-підприємця Райляна Георгія Андрійовича ( село Долинське Ананьївського району Одеської області) та просить суд прийняти рішення, яким усунути перешкоди у користуванні державним нерухомим майном - майновим комплексом дворядного корівника, що розташований за адресою вул.Олімпійська, буд.1/7, с.Гвардійське, Одеський район Одеської області. Позов подано з метою відновлення порушеного права державної власності на нерухоме майно.

Ухвалою від 16.10.2024р. прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання на 18.11.2024р.

Згідно п.4 ухвали від 16.10.2024р. суд залучив до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Державне підприємство «Гварідйське» (67554, Одеська область, Одеський район, с. Гвардійське, вул. Олімпійська, буд. 1, ).

Суд запропонував відповідачу протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду подати до суду відзив на позовну заяву оформлений відповідно до вимог ст.ст.165, 178 ГПК України; надіслати копію відзиву та доданих до нього доказів позивачу одночасно з надісланням відзиву до суду; відповідні докази надіслання надати до суду (п.5 ухвали від 16.10.2024р.)

Матеріали справи містять беззаперечні докази доставки ухвали выд 16.10.2024р. до електронних кабінетів усіх учасників справи (а.с.110-113)

Ухвалою від 18.11.2024р. відкладено підготовче засідання на 16.12.2024р.

Ухвалою від 16.12.2024р. продовжено строк підготовчого провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Регіональне відділення Фонду по Одеській та Миколаївській областях та відкладено підготовче засідання на 10.02.2025 року.

Приймаючи до уваги вчинення усіх необхідних процесуальних дій у даній справі для виконання завдань підготовчого провадження, встановлених частиною 1 ст.177 ГПК України, Суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Керуючись ст.ст.120,177,185,234,235 Господарського процесуального кодексу України, Суд ухвалою від 10.02.2025р. закрив підготовче провадження у справі № 916/4398/24, призначив справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 10.03.2025р.

Згідно приписів ст.165 ГПК України відповідач має право надати відзив по суті позовних вимог. У відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд зауважує, що відповідач не скористався наданим ст. 165 ГПК України правом та відзив на позовну заяву не надав, як і не надав жодних доказів у справі.

Водночас суд вчинив всі залежні від нього дії з повідомлення усіх учасників справи про відкриття провадження у справі.

Крім того, ухвала про відкриття провадження у справі № 916/4398/24 суд офіційно оприлюднив у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua (далі Реєстр), як наслідок, відповідні рішення суду знаходяться у вільному доступі, оскільки за змістом ст. 2, 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом, а всі судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі «Судова влада України».

З огляду наведеного, суд дійшов висновку, що відповідачу надано право бути обізнаним із відповідним судовим провадженням та можливість реалізувати право на участь у судовому процесі у передбаченому процесуальним законом порядку, із поданням заяв та / або письмових пояснень стосовно власної позиції по суті спору.

В розрізі зазначеного судом також враховано, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, а відповідач є безпосередньо зацікавленим вчиняти дії з метою одержання інформації про хід та стан справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги прокурора підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.131-1 Конституції України у випадках, передбачених законом, на прокуратуру покладено представництво інтересів

Ці повноваження прокурора закріплені також от.53 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист них інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № З-рп/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів гам, де цс дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 у справі №815/724/15, від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 у справі №380/2266/21, від 02.12.2021 у справі № 320/10736/20 та від 23.12.2021 у справі № 0440/6596/18.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 615] 7/00, п. 27.

Водночас Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора пе порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, н. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку: «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу.

Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Ураховуючи зазначене, можна дійти висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Так, ст.4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», визначено суб`єктів управління об`єктами державної власності, в тому числі Фонд державного майна України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про Фонд державного майна України» передбачено, що Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст.4 Закону України «Про Фонд державного майна України» до основних завдань Фонду державного майна України належить реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності, захист майнових прав державних підприємств, а також державних пакетів акцій (часток), що належать до сфери управління Фонду державного майна України на території України.

Згідно п.2 ч.1 ст.5 цього Закону, Фонд державного майна України здійснює повноваження власника державного майна, у тому числі корпоративних прав, у процесі приватизації та контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Неправомірне набуття у 2008 році суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою Райляном Георгієм Андрійовиче права власності на державне нерухоме майно - майновий комплекс дворядного корівника, що розташований за адресою: вул. Олімпійська, буд. 1/7, с. Гвардійське, Одеський район, Одеська область (далі - майновий комплекс дворядного корівника), наданий на праві господарського відання Державному підприємству «Гвардійське» (далі - ДП «Гвардійське») стало підставою для застосування з боку прокурора, за участі Міністерства оборони України та Фонду державного майна України в якості позивачів, низки правових заходів, які об`єднані метою відновлення порушеного права державної власності на нерухоме майно.

Зокрема у 2009 році прокурором було подано відповідний позов, за результатами розгляду якого рішенням Господарського суду Одеської області від 04.08.2009 у справі № 30/83-09-2268, залишеним без змін Постановою Вищого господарського суду України від 16.02.2010, визнаний недійсним (з моменту укладення) договір купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язано ОСОБА_1 повернути державі Україна в особі ДП «Гвардійське» нерухоме майно - майновий комплекс дворядного корівника, який належить державі Україна (на той час в особі Міністерства оборони України).

Однак, Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону (далі - СП СО ПР, прокурор) наразі установлено, що не зважаючи на відсутність у Райляна Г.А. відповідних правовстановлюючих документів, згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно майновий комплекс дворядного корівника продовжує перебувати у його приватній власності, що стало підставою для вжиття подальших послідовних дій з метою відновлення порушеного права державної власності па нерухоме майно - звернення прокурора до суду з цим позовом.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань суб`єктом управління ДП «Гвардійське», що виконує функції власника, на цей час є Фонд державного майна України - цілісний майновий комплекс ДП «Гвардійське» відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.09.2011 № 883-р переданий до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України, а відповідаю до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 № 1101-р до сфери управління Фонду державного майна України.

Таким чином, Фонд державного майна України є уповноваженим органом у сфері управління об`єктами державної власності, тобто органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

При цьому безпідставне набуття у приватну власність нерухомого державного майна спричиняє шкоду інтересам держави та порушує права

держави в особі органу, уповноваженого управляти державним майном - Фонду державного майна України щодо ефективного, вільного та раціонального розпорядження таким майном, унеможливлює його використання для цілей та потреб держави.

Крім того, перебування указаного державного майна у приватній власності унеможливлює приватизацію у встановленому законом порядку єдиного майнового комплексу ДП «Гвардійське», який включений до переліку малої приватизації, що свідчить про неефективність управління цим об`єктом державної власності.

Отже, у даній справі наявність «інтересу держави» полягає у порушенні права держави у сфері використання державного майна.

Водночас, Фонд державного майна України самоусунувся від своєчасного реагування та захисту державних інтересів.

Так, СПСОПР листом від 25.09.2023 № 15/1-5290ВИХ-23 повідомила Фонд державного майна України про порушення інтересів держави внаслідок незаконного перебування у приватній власності ОСОБА_1 державного нерухомого майна - майнового комплексу дворядного корівника. Водночас витребувано інформацію щодо вжитих і запланованих заходів на захист інтересів держави від указаних порушень.

У відповідь листом від 16.10.2023 № 10-72-26690 Фонд державного майна України повідомив, що ним листом від 13.10.2023 № 10-72-26467 надано Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях доручення щодо здійснення державної реєстрації вищезазначеного нерухомого майна.

Однак, згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно вищезазначений майновий комплекс дворядного корівника до теперішнього часу належить па праві приватної власності ОСОБА_1 .

При цьому Фонд державного майна України не повідомив СП СО ПР про наміри органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, на самостійне звернення до суду. В Єдиному державному реєстрі судових рішень та на офіційному вебпорталі «Судова влада України» відомостей про пред`явлення органом, уповноваженим управляти державним майном, позову до ОСОБА_1 немає, через що вказане порушення законодавства на даний час залишається не усунутим.

Як наслідок, невжиття уповноваженим органом заходів до усунення порушень законодавства перешкоджає ефективному використанню державного майна за призначенням та надходженню коштів до Державного бюджету від його приватизації у встановленому законом порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким сам факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно викопує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів

держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Фонду державного майна України, факт такого незвернення до суду свідчить про те, що вказаний орган державної влади не виконує своїх повноважень щодо захисту інтересів держави.

У п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зроблено висновок, за яким прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим.

Отже, у цьому випадку з боку органу, уповноваженого державою на захист її інтересів (Фонд державного манна Україна), допущено нездійснення такого захисту - не пред`явлено до суду позов про усунення перешкод у здійсненні державою права користування та розпорядження нерухомим майном - майновим комплексом дворядного корівника шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припинення права власності ОСОБА_1 па указане державне нерухоме майно.

Унаслідок нездійснення Фондом державного майна України захисту інтереси держави залишаються незахищеними.

Ураховуючи тривалу бездіяльність уповноваженого органу у сфері управління об`єктами державної власності щодо судового захисту порушених інтересів держави, у прокурора виникло не тільки право, але й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Подібну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 04.04.2019 у справі № 924/349/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/19.

Тож наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Фонду державного майна України шляхом пред`явлення цього позову обгрунтовується наявним порушенням інтересів держави у сфері використання державного майна, адже безпідставне набуття у приватну власність нерухомого державного майна спричиняє шкоду інтересам держави та порушує права держави в особі Фонду державного майна України, тобто органу, уповноваженого управляти державним майном. Водночас вказаний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме - Фонд державного майна України, будучи поінформованим про існування такого порушення, не здійснює захисту інтересів держави.

Доказами наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави у цьому випадку є: лист СП СО ПР від 25.09.2023 № 15/1-5290ВИХ-23, лист Фонду державного майна України від 16.10.2023 № 10-72- 26690.

При цьому прокурором дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, на виконання вимог, визначених абз. З ч. 4 указаної статті, СП СО ПР попередньо, до пред`явлення позову, листом від 01.10.2024 № 15/1-7695ВИХ-24 повідомлено позивача про прийняття рішення про представництво інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Виходячи із зазначених обставин та враховуючи висновки щодо застосування норм права (зокрема, ст.23 Закону України «Про прокуратуру»), викладені у постановах Верховного Суду, підстави для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави в особі позивача, який володів відповідною інформацією про порушення вказаних у позовній заяві інтересів держави, є доведеними.

Необхідність представництва викликана наступними обставинами.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.08.2009 у справі № 30/83-09-2268, залишеним без змін Постановою Вищого господарського суду України від 16.02.2010, задоволений позов Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Фонду державного майна України до ДП «Гвардійське», суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Райляна Г.А. про визнання договору недійсним. Визнаний недійсним (з моменту укладення) договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.05.2008 № 1832, укладений між Державним підприємством «Військовий радгосп «Гвардійський» та Райляном Г.А. Зобов`язано Райляна Г.А. повернути державі Україна в особі ДП «Гвардійське» нерухоме манно - майновий комплекс дворядного корівника, що розташований на земельній ділянці площею 35 497,6 м2 за адресою: вул. Олімпійська, буд. 1/7, с. Гвардійське, Комінтернівський район наразі відповідно до Постанов Верховної Ради України від 14.07.2016 № 1465- VIII та від 17.07.2020 № 807-ІХ - Одеський район), Одеська область, та який відповідно до свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.03.2008 № 18026507 на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 07.02.2008 у справі № 15/11-08-217 належить державі Україна в особі Міністерства оборони України.

Отже, судами у справі № 30/83-09-2268 встановлено, що саме держава Україна в особі Міністерства оборони України (наразі в особі Фонду державного манна України) є власником майнового комплексу дворядного корівника.

Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.236 Цивільного кодексу України далі - ЦК України) правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.7 ст. 216 ЦК України).

За змістом ст.216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Такі особливості встановлено, зокрема, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

Тому для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.05.2008 № 1832, визнаний судом недійсним у справі № 30/83-09-2268, не створив жодних юридичних наслідків.

З огляду на викладене, рішення суду у справі № 30/83-09-2268 про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав па нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав.

У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є

відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018у справі № 909/968/16.

Оскільки у справі № 30/83-09-2268 вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно не заявлялася, наразі згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно майновий комплекс дворядного корівника загальною площею 1 003,5 м2, що був предметом договору купівлі-нродажу нерухомого майна від 14.05.2008 № 1832, визнаного судом недійсним у справі № 30/83-09-2268, до теперішнього часу належить на праві приватної власності Райляну Г.А.

У той же час, ст. 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, пеупереджепе та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).

Відповідно до ч.1,4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду

за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Також суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Особливістю подання позову в порядку ст.391 ЦК України є те, що позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 3 25.04.2019у справі № 914/814/16.

При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до майна та можливості використати його, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у нсгаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення іцодо майна неправомірних дій тощо).

На час пред`явлення цього позову, як вже було зазначено, згідно з даними Реєстру прав власності па нерухоме майно майновий комплекс дворядного корівника (реєстраційний номер майна 22419540) зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_1 . Державна реєстрація проведена на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від

11.07.2008.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, законодавець, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить.

Таким чином, за змістом ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою для набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою для виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 2 7.02.2018 у справі №925/1121/17 та від 17.04.2019 у справі №916/675/15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц звертає увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна ч. 1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.

За наведених обставин, володіння ОСОБА_1 державним нерухомим майном - майновим комплексом дворядного корівника, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, являється неправомірним (незаконним).

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація права власності па спірне нерухоме майно за відповідачем формально наділяє останнього певними юридичними правами щодо державного нерухомого майна - майнового комплексу дворядного корівника і одночасно позбавляє права користування та розпорядження законного власника - державу в особі Фонд державного майна України, а відтак, відповідач чинить перешкоди у здійсненні права власності державою на цей об`єкт нерухомого майна.

Отже, ефективним способом захисту та відновлення порушених прав та інтересів держави в особі Фонду державного майна України, забезпечення реальної та безперешкодної можливості йому реалізувати усі правомочності власника спірного нерухомого майна, є усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження ним шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію від 11.07.2008, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 па майновий комплекс дворядного корівника (реєстраційний номер майна - 22419540).

Зважаючи на те, що у згаданій справі спір стосується прав на нерухоме майно, а не оскарження рішень чи дій державного реєстратора, тому державний реєстратор не вважається таким, що порушує права третіх осіб на майно, а його залучення до участі у справі як співвідповідача не потребується.

Подібні за змістом правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 361/4307/16.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію права власності па нерухоме майно від 07.03.2008 № 18026507 на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 07.02.2008 у справі № 15/11-08-217 майновий комплекс дворядного корівника (реєстраційний номер майна - 22419540) належить державі Україна в особі Міністерства оборони України наданого на праві господарського відання ДП «Гвардійське». Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.08.2009 у справі № 30/83-09-2268 зобов`язано ОСОБА_1 повернути спірне нерухоме майно державі Україна в особі

ДП «Гвардійське», на балансі якого наразі це майно перебуває.

З урахуванням викладеного, рішення у вказаній справі може вплинути на права або обов`язки балансоутримувача спірного нерухомого майна - ДП «Гвардійське» щодо позивача та відповідача у справі, з огляду на що є необхідність у залученні вказаної особи до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст.74,76 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідач своїм правом подання відзиву на позовну заяву, як і не надав жодних доказів у справі, заявлених до нього позовних вимог не спростував.

Доказів мирного врегулювання спору сторонами подано не було.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

Витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у зв`язку із задоволенням позову відповідно до п. 1 ч. 4 ст.129 ГПК України.

Ураховуючи викладене, керуючись ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 4, 12, 20, 30, 53, 55,73, 86, 129, 162 - 164, 171, 172, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Усунути перешкоди у здійсненні Фондом державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133, ) права користування та розпорядження державним нерухомим майном, а саме майновим комплексом дворядного корівника загальною площею 1 003,5 м2, що розташований на земельній ділянці площею 35 497,6 м2 за адресою: вул.Олімпійська, буд.1/7, с.Гвардійське, Одеський район, Одеська область (реєстраційний номер майна - 22419540) шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.07.2008, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 (село Долинське, Ананьївський р-н, Одеська обл., 66442, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на майновий комплекс дворядного корівника загальною площею 1 003,5 м2, що розташований на земельній ділянці площею 35 497,6 м2 за адресою: вул. Олімпійська, буд. 1/7, с. Гвардійське, Одеський район, Одеська область (реєстраційний номер майна - 22419540).

3. Стягнути з Райляна Георгія Андрійовича (село Долинське, Ананьївський р-н, Одеська обл., 66442, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (вул.Пироговська,11, м.Одеса, 65012, , р/р UA0082 762 в ГУДКСУ в Одеській області) судові витрати в сумі 3028 (Три тисячі двадцять вісім) гривень.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 13 березня 2025 р.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://od.arbitr.gov.ua

Суддя Т.Г. Пінтеліна