РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.03.2025Справа № 910/9320/24

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГТРАНС"

до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення збитків у розмірі 37 800,00 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГТРАНС" (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (далі - відповідач, Залізниця) про стягнення збитків у розмірі 37 800,00 грн, що становить сплачену позивачем суму оренди за період перебування вагонів № 62233648 та № 67130757 у ремонті.

Подана позовна заява відповідає вимогам, викладеним у статтях 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України. Підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження відсутні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9230/24. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

20.08.2024 до суду через систему «Електронний суд» Залізницею був поданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти позову з підстав того, що ремонт спірних вагонів був плановим, а сплата орендної плати є договірним обов`язком позивача, відтак неможливість використання майна через необхідність його ремонту є комерційним ризиком орендаря.

22.08.2024 до суду від позивача через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наголосив, що вагони знаходились у ремонті у зв`язку з пошкодженням (розукомплектування) з вини відповідача, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі № 904/1814/23, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2024.

28.08.2024 Залізницею через систему «Електронний суд» до суду були надані заперечення на відповідь на відзив, які за своїм змістом тотожні позиції відповідача, викладені у відзиві на позов.

За висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (частина 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство використовувало залізничний вагон № 62233648 - на підставі договору оренди вагонів № 70А від 01.05.2020, укладеного з ТОВ «Ост-Вест Логістік Україна» та залізничний вагон № 67130757 - на підставі договору оренди вагонів № 02А/20 від 01.01.2020, укладеного з ТОВ «Ост-Вест Логістік Україна».

У вересні-листопаді 2020 року залізницею було здійснено перевезення порожніх вантажних вагонів позивача за накладними № 45741535 від 03.09.2020 та № 50610021 від 09.09.2020 - на станцію Слов`янськ.

При прийманні вказаних вагонів та технічному обслуговуванні на станції відповідних структурних підрозділів АТ "Українська залізниця" було виявлено розукомплектування вагонів у тому числі № 62233648, № 67130757, а саме - розукомплектування стояночного гальма, про що були складені акти загальної форми (форми ГУ-23). Також були складені відповідні повідомлення на ремонт або технічне обслуговування вагонів (форми ВУ-23М).

За твердженнями Товариства при перевезенні вантажів (порожніх вагонів) відповідач неналежно виконав свої господарські зобов`язання, не забезпечив збереження майна ТОВ "Металургтранс" (вагонів у тому числі № 62233648 та № 67130757), що спричинило ремонт та обслуговування цього майна.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся із позовом до суду, в якому просив суд покласти на відповідача обов`язок відшкодувати Товариству понесені ним збитки у результаті заміни розукомплектованих деталей та технічного обслуговування вагонів на суму 202 680,00 грн.

За наслідками розгляду вказаного спору Господарським судом міста Києва було ухвалене рішення від 30.11.2023 у справі № 904/1814/23, яким позов був задоволений, а саме: стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ТОВ "Металургтранс" збитки у розмірі 202 680,00 грн та судовий збір у розмірі 3 040,20 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №904/1814/23 залишено без змін.

У межах розгляду справи № 904/1814/23 судом було встановлено, що на станції прибуття, після виявлення відсутності деталей (розукомплектування) вагонів № 52749850, №59114603, № 61633681, № 62233648, № 67130757, структурними підрозділами відповідача були складені акти загальної форми ГУ-23, а саме: акт загальної форми ГУ-23 від 09.11.2020 щодо вагону № 59114603; акт загальної форми ГУ-23 від 14.11.2020 щодо вагону № 52749850; акт загальної форми ГУ-23 від 18.11.2020 щодо вагону № 61633681; акт загальної форми ГУ-23 від 19.10.2020 щодо вагону № 62233648; акт загальної форми ГУ-23 від 20.11.2020 щодо вагону № 67130757. Також встановлено, що за наслідками виявленого розукомплектування авторежиму та стоянкового гальма, вагони власності (оренди) ТОВ "Металургтранс" були направлені на технічне обслуговування/деповський ремонт, про що були оформлені повідомлення форми ВУ-23.

Приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач зауважує, що за період перебування вагонів № 62233648, № 67130757 у ремонті позивачем сплачено орендну плату ТОВ «Ост-Вест Логістік Україна» у розмірі 37 800,00 грн, з якої: за вагон № 62233648 за період з 11.09.2020 до 11.11.2020 у розмірі 33 480,00 грн (договір № 70А/20 від 01.05.2020, акт ВУ-23М № 8075 від 11.09.2020, акт ВУ-36М № 8099 від 11.11.2020), за вагон № 67130757 за період з 20.11.2020 до 27.11.2020 у сумі 4 350,00 грн (договір № 02А/20 від 01.01.2020, акт ВУ-23М № 1117 від 20.11.2020, акт ВУ-36М № 0199 від 27.11.2020). На підтвердження вказаних обставин Товариством до матеріалів справи долучені платіжні інструкції в національній валюті, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 5 від 30.09.2020 за договором № 70А/20 від 01.05.2020, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 6 від 31.10.2020 за договором № 70А/20 від 01.05.2020, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 7 від 30.11.2020 за договором № 70А/20 від 01.05.2020, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 9 від 30.09.2020 за договором № 02А/20 від 01.01.2020.

Посилаючись на факти та обставини, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 904/1814/23, Товариство стверджує про наявність підстав покладення на відповідача обов`язку відшкодування збитків, якими є сума сплаченої орендної плати за період перебування вагонів у ремонті.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Залізниця неодноразово вказувала на те, що ремонт вагонів був плановим, а сплата орендної плати є договірним обов`язком позивача, відтак неможливість використання майна через необхідність його ремонту є комерційним ризиком орендаря.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18).

Відтак, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Згідно з абзацом 2 пункту 126 Статуту залізниць України за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

Відповідно до пункту 22 Правил користування вагонами і контейнерами сума збитків за пошкодження вагона складається з: витрат на транспортування пошкодженого вагона від місця пошкодження до місця його ремонту в розмірі провізної плати, визначеної відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 15.11.1999 № 551, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.1999 за № 828/4121, з урахуванням коригувальних коефіцієнтів, що діють на момент транспортування; вартості ремонту пошкодженого вагона з урахуванням вартості втрачених та (або) пошкоджених частин; витрат на перевантаження вантажу з пошкодженого вагона, якщо його неможливо відремонтувати в навантаженому стані, які визначаються за калькуляцією вартості робіт, що надається разом з розрахунком збитків; плати за користування вагоном за нормативний час перебування пошкодженого вагон в деповському, капітальному ремонті або технічному обслуговуванні з відчепленням (додаток 9), визначеної за ставками плати за користування вагонами згідно з пунктом 14 цих Правил.

Із матеріалів справи слідує, що позивач сплатив за період знаходження вагонів у неробочому стані з вини відповідача орендну плату на користь ТОВ «Ост-Вест Логістік Україна» у розмірі 37 800,00 грн, з якої: за вагон № 62233648 за період з 11.09.2020 до 11.11.2020 у розмірі 33 480,00 грн, за вагон № 67130757 за період з 20.11.2020 до 27.11.2020 у сумі 4 350,00 грн.

Суд вважає хибними доводи відповідача проти позову із посиланням на те, що ремонт вагонів був плановим. Крім того вказаним обставинам була надана оцінка судом у межах розгляду справи № 904/1814/23, зокрема було вказано: «посилання відповідача на те, що вагони № 52749850, № 59114603, № 61633681, № 62233648, № 67130757 були направлені на деповський ремонт у зв`язку з плановим ремонтом, не приймаються судом до уваги, оскільки такі твердження спростовуються наявними у справі актами загальної форми ГУ-23, складеними відповідачем, в яких чітко зазначено про розукомплектування стоянкового гальма та авторежиму вказаних вагонів, що й стало причиною ремонту вказаних вагонів».

За положеннями частини 1 статті 42, частини 1 статті 44 Господарського кодексу України підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, наявність у позивача договірного зобов`язання зі сплати орендної плати за користування вагонами, незалежно від можливості фактичного використання позивачем орендованого майна, не свідчить про понесення позивачем у такий спосіб саме збитків.

До того ж, відповідно до пункту 2.5 договору оренди №02А/20 від 01.01.2020 та договору оренди № 70А/20 від 01.05.2020 у разі розукомплектування або пошкодження приватних вагонів у період знаходження приватних вагонів в оренді у орендаря, всі витрати, пов`язані з ремонтом, оплатою тарифу за перевезення в ремонт та повернення з ремонту несе орендар.

При цьому, за приписами статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Матеріали справи не містять доказів того, що Товариство зверталось до орендодавця (ТОВ «ОСТ-ВЕСТ ЛОГІСТІК УКРАЇНА») у порядку статті 762 Цивільного кодексу України для зменшення орендної плати.

Судом ураховані доводи позивача про те, що перебування вагонів у ремонті мало місце внаслідок не забезпечення відповідачем схоронності (збереження) вагонів під час їх курсування залізничними коліями, внаслідок чого завдано збитків майну позивача, що встановлено рішенням суду у справі № 904/1814/23.

У той же час, перебування вагонів у ремонті також не є причиною сплати позивачем орендної плати, оскільки внесення відповідних платежів передбачено прийнятими позивачем на себе договірними зобов`язаннями.

Крім того, суд зауважує, що позивачем до матеріалів справи не надано доказів, що в період перебування вагонів у відповідача в ремонті мав місце простій на товаристві чи позивач був вимушений додатково орендувати певну кількість вагонів у цей період.

Наразі, суд звертає увагу відповідача на те, що згідно з частина 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У пункті 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи статті 79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Отже, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю відповідача та понесеними збитками позивача, що визначені останнім у вигляді сплати орендних платежів за вагони за період їх перебування в ремонті у відповідача.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що з представлених суду документів на підтвердження факту сплати орендної, зокрема, актів та платіжних інструкцій в національній валюті неможливо встановити, що саме за використання вагонів № 62233648, № 67130757 була внесена орендна плата. Більш того, позивачем суду представлений акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 9 від 30.09.2020 за договором № 02А/20 від 01.01.2020, що у свою чергу не охоплює спірний період перебування вагонів в ремонті, зокрема 20.11.2020-27.11.2020.

Ураховуючи викладене, правові підстави для покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків відсутні, а тому позов Товариства задоволенню не підлягає.

Судові витрати, які складаються зі сплаченої позивачем суми судового збору та витрат на професійну правничу допомогу адвоката, відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 240-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГТРАНС" про стягнення збитків у розмірі 37 800,00 грн відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ