ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2025м. ХарківСправа № 922/683/23 (922/4017/24)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй"
до Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕСВЕ Девелопмент"
про про стягнення коштів в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадем
за участю сторін:

позивача - Савченко Б.Г.,

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ТА ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

ТОВ "Діадема Батерфляй" в особі ліквідатора Савченко Б.Г. звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою (вх.№4017/24 від 12.11.2024), в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Есве Девелопмент" безпідставно набуті та збережені грошові кошти в сумі 677704,81 грн, а також 3% річних у сумі 67 300,00 грн та інфляційні нарахування в сумі 347 792,76 грн за період користування Товариством з обмеженою відповідальністю "Есве Девелопмент" грошовими коштами Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй" (за період збереження Товариством з обмеженою відповідальністю "Есве Девелопмент" грошових коштів Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй").

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2024, справу призначено до розгляду судді Міньковському С.В.

Ухвалою суду від 14.11.2024 прийнято позовну заяву ліквідатора ТОВ "Діадема Батерфляй" до розгляду та відкрито провадження за №922/4017/24 в межах справи №922/683/23, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 12.12.2024.

Ухвалою від 12.12.2024, суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача про залучення третьої особи на стороні позивача та про витребування доказів, задовольнив клопотання позивача про перехід до загального позовного провадження; постановив подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; почав у справі підготовче провадження та призначив підготовче засідання на 04.02.2025 р.; встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - строк для подання відповіді на відзив.

30.12.2024 від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує в повному обсязі, посилаючись на те, що при розгляді справи про банкрутство оригінал додаткової угоди від 01.03.2017 року про розірвання Договору позики від 04.01.2016 року не досліджувався про що неодноразово заявлялось відповідачем у судах трьох інстанцій в межах справи про банкрутство №922/683/23 при розгляді грошових вимог відповідача. Вважає, що в даному випадку підстави позову не є преюдиційними, оскільки розгляд грошових вимог ТОВ "Есве Девелопмент" відбувався в межах справи про банкрутство №922/683/23 ТОВ "Діадема Батерфляй" не у позовному проваджені, тобто ІП "Малахіт" при розгляді грошових вимог не мав статусу позивача або відповідача, а тому фактично не брав участі при розгляді грошових вимог відповідача, а також наголошує, що Додаткова угода від 01.03.2017 року про розірвання Договору позики від 04.01.2016 року є підробленою, ОСОБА_1 звернувся до органів поліції із відповідною заявою, вбачаючи в діях ІП "Малахіт", підробку документа.

Позивач у своїй відповіді на відзив заперечує проти доводів відповідача, просив врахувати доводи, викладені ним у відповіді на відзив від 06.12.2024 (вх. №30834 від 09.12.2024), з якої вбачається наступне:

По-перше. Відповідач у своєму відзиві стверджує про недотримання позивачем вимог, передбачених п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України, щодо необхідності зазначення наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, та про необхідність витребування у позивача оригіналу відповідного доказу.

Однак, ліквідатор не погоджується з таким твердженням, оскільки в основу позову покладено обставини справи, встановлені судами у межах справи № 922/683/23, при розгляді грошових вимог відповідача (ТОВ "Есве Девелопмент") до боржника. Обставини, зокрема, щодо: 1) укладення Договору позики між ТОВ "Діадема Батерфляй" та ІП "Малахіт"; 2) розірвання Договору позики між ТОВ "Діадема Батерфляй" та ІП "Малахіт" шляхом укладення угоди про розірвання; 3) припинення зобов`язань ТОВ "Діадема Батерфляй" за Договором позики від 01.03.2017 року; 4) ненабуття відповідачем жодних прав за Договором позики (у тому числі прав вимоги до позивача), було встановлено судами усіх інстанцій у справі № 922/683/23: в ухвалі Господарського суду Харківської області від 04.08.2023 року, постанові Східного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 року та постанові Верховного Суду від 21.03.2024 року.

Ліквідатор на виконання покладених на нього Кодексом повноважень звернувся з позовною заявою до відповідача про стягнення безпідставно набутих та збережених грошових коштів з долученням у відповідності до ч. 2 ст. 91 ГПК України в якості письмового додатку до такої позовної заяви належним чином завіреної копії Угоди про розірвання, яка була досліджена судами у справі № 922/683/23 як доказ, та на підставі якої судовими рішення у справі було, зокрема, встановлено преюдиційні обставини укладення Угоди про розірвання та припинення зобов`язань сторін за Договором позики.

По-друге. Ліквідатор звертає увагу на те, що під час розгляду справи № 922/683/23 відповідачем не вчинялися належні процесуальні дії, спрямовані на отримання та ознайомлення з оригіналом угоди про розірвання, що підтверджується у тому числі висновком суду касаційної інстанції.

В-третє. На думку ліквідатора (позивача), посилання відповідача на підробку документа, є безпідставними, оскільки відсутні будь-які докази щодо цієї обставини.

Ухвалою від 04.02.2025 суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача про зупинення розгляду справи, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду в судовому засіданні по суті на 04.03.2025.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, перед початком судового засідання надіслав суду через підсистему Електронний суд клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з хворобою представника.

Присутній в судовому засіданні представник позивача, ліквідатор Савченко Б.Г., заперечує проти відкладення розгляду справи, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Щодо клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справии, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Представник відповідача зазначає про неможливість прийняти участь в судовому засіданні через хворобу, проте будь-яких доказів в обґрунтування доводів суду не представив.

Крім того, суд зазначає, що сторони не обмежені в кількості уповноважених представників для представництва їх інтересів у суді.

Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Окрім того, відповідно до пункту 7 частини першої статті 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника ТОВ "Есве Девелопмент" адвоката Замніуса А.Ю. про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглядати справу в даному судовому засіданні 04.03.2025 за відсутності уповноваженого представника відповідача. Відсутність представника ТОВ "Есве Девелопмент" в цьому випадку не перешкоджає розгляду справи та не повинно заважати здійсненню правосуддя, оскільки ТОВ "Есве Девелопмент" свою правову позицію щодо позовних вимог виклав у відзиві на позов.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ВИСНОВОК СУДУ.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд вважає позовні вимоги ліквідатора обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Есве Девелопмент" (далі кредитор, відповідач) 24.04.2023 по справі №922/683/23 подало до господарського суду заяву з грошовими вимогами до боржника (далі заява) у розмірі 8829803,38 грн. Заяву мотивовано тим, що кредитор на підставі угод про заміну кредитора від 04.09.2017 і від 22.01.2018 набув право вимоги до боржника ТОВ "Діадема Батерфляй" за укладеним між ним та Іноземним підприємством "Малахіт" договором позики від 04.01.2016 на суму 10826508,19 грн, зобов`язання за яким боржник виконав лише частково.

Під час розгляду господарським судом зазначеної заяви ТОВ "Есве Девелопмент" в межах справи № 922/683/23 про банкрутство ТОВ "Діадема Батерфляй" було встановлено, що 04.01.2016 року між Іноземним підприємством "Малахіт" (надалі також "ІП "Малахіт") та боржником було укладено договір позики від 04.01.2016 року (надалі також Договір позики), відповідно до умов якого ІП "Малахіт" надало боржнику грошові кошти в розмірі 10 826 508,19 грн.

01.03.2017 року ІП "Малахіт" та боржником було укладено угоду про розірвання (далі угода про розірвання).

Відповідно до п. 1 угоди про розірвання ІП "Малахіт" та боржник дійшли згоди розірвати Договір позики з 01.03.2017 року. Також п. 3 угоди про розірвання встановлено, що з моменту набрання чинності угодою про розірвання зобов`язання сторін за Договором позики припиняються.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.08.2023 відмовлено в задоволенні заяви, відхилено грошові вимоги кредитора до боржника повністю.

Ухвалу мотивовано тим, що кредитор не підтвердив належними доказами обставини набуття ним прав за Договором позики.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 залишено без змін ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.08.2023 про відмову в задоволенні заяви та відхилення грошових вимог кредитора до боржника, а також ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.08.2023 (попереднє засідання) в оскаржуваній частині.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду, а також послався на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, щодо застосування положень статей 512, 514 Цивільного кодексу України в разі, коли договір відступлення права вимоги укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин.

Постановою Верховного Суду від 21.03.2024 ухвалу господарського суду від 04.08.2023 та постанову апеляційного суду від 06.12.2023 в цій справі залишено без змін.

Зазначені вище судові рішення набрали законної сили.

Тобто, за результатом розгляду заяви ТОВ "Есве Девелопмент" судами встановлено відсутність грошового зобов`язання боржника сплатити кредитору заявлену ним суму заборгованості за договором позики та Угодою про заміну, зважаючи на розірвання Договору позики та відповідно припинення грошових зобов`язань сторін за таким договором задовго до укладення Угоди про заміну.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання відповідача у відзиві на те, що: по-перше, позивачем не надано оригіналу угоди про розірвання Договору позики від 01.03.2017; по-друге, оригінал Додаткової угоди від 01.03.2017 року про розірвання Договору позики від 04.01.2016 року не досліджувався при розгляді грошових вимог відповідача; по-третє, підробку документа, а саме: Додаткової угоди про розірвання Договору позики від 04.01.2016 року, яку директор з його слів не укладав та не підписував з ІП "Малахіт" судом не досліджуються і відхиляються, оскільки доводи відповідача в зазначеній частині стосуються достовірності доказів, що підтверджують укладення між ІП "Малахіт" і боржником угоди про розірвання Договору позики від 01.03.2017 (відсутності підписання її директором боржника, підроблення цієї угоди тощо).

Тобто, по суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів, встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку відповідача, свідчить про наявність підстав для визнання його грошових вимог. Такі доводи підлягають відхиленню, оскільки переоцінка доказів, вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими не входять до меж розгляду цієї справи.

В-четверте, на думку відповідача, відсутність встановленого приюдиційного факту розірвання Додаткової угоди від 01.03.2017 року про розірвання Договору позики від 04.01.2016 року, недотримання Позивачем п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України при поданні позовної заяви у суду першої інстанції є достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Суд не погоджується з відповідачем з підстав зазначених вище, а також зазначає, що фактично преюдиційність обставини укладення угоди про розірвання від 01.03.2017 року була встановлена у справі про банкрутство ТОВ "Діадема Батерфляй", а тому не підлягає доказуванню при розгляді даної справи в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.

З цих же підстав, суд ухвалою від 12.12.2024 по справі 922/683/23 (922/4017/24) визнав недоцільним витребування оригіналу угоди про розірвання договору від 01.03.2017 року, і відмовив в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів.

У постанові Верховного Суду від 05.09.2023 по справі № 910/11761/21 викладено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16, від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17.

Отже, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було би не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Подібний висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 910/4316/22, від 16.05.2023 у справі № 910/17367/20, від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16.

Разом з тим, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиціальних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 921/186/23, від 13.02.2024 у справі № 910/14138/22, від 31.10.2023 у справі № 902/670/22.

Будь-яких доказів відповідачем для підтвердження своїх доводів та спростування преюдиціальних обставин суду не надано.

Суд зауважує, що предметом розгляду цієї справи є стягнення безпідставно набутих відповідачем грошових коштів, з підстав відсутності грошового зобов`язання у боржника (позивача в даній справі) перед відповідачем.

З позовної заяви вбачається, що під час виконаня повноважень арбітражного керуючого у справі № 922/683/23 у відповідності до вимог Кодексу України з процедур банкрутства (далі КУзПБ, Кодекс), ОСОБА_2 виявив, що боржником було перераховано, а Товариством з обмеженою відповідальністю "Есве Девелопмент" було безпідставно набуто та збережено грошові кошти у сумі 677 704,81 грн.

Так, зі змісту банківської виписки по рахунку ТОВ "Діадема Батерфляй" в АТ КБ "Приватбанк" № НОМЕР_1 за період з 01.01.2020 року по 29.10.2024 року вбачається, зокрема, що боржником у період з 15.12.2020 року по 22.11.2022 року було перераховано грошові кошти у загальній сумі 677 704,81 грн на рахунок відповідача, а саме:

- 15.12.2020 року 148 500,00 грн;

- 17.08.2021 року 5 000,00 грн;

- 15.09.2021 року 506 000,00 грн;

- 15.12.2021 року 6 500,00 грн;

- 12.01.2022 року 600,00 грн;

- 07.02.2022 року 2 600,00 грн;

- 07.02.2022 року 100,00 грн;

- 10.02.2022 року 4 200,00 грн;

- 22.11.2022 року 4 204, 81 грн, з призначенням платежу "оплата боргу за угодою по замiнi кредитора в договорi позики від 22.01.2018 року, без ПДВ".

Надаючи оцінку зазначеним обставинам та їх правову кваліфікацію, суд виходить з наступного.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. "condictio sine causa" - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому "фактичному" збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в "юридичному" збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 25.09.2024 року № 201/9127/21 зробила такий висновок, що кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.

Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17).

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ч.2 ст.1213 ЦК України).

Таким чином, відповідачем було набуто грошові кошти шляхом їх безготівкового перерахування боржником на рахунок відповідача за відсутності правової підстави, оскільки Договір позики було розірвано сторонами, внаслідок чого зобов`язання сторін за Договором позики припинилися, а Угода про заміну відповідно не породила жодних прав та/або обов`язків боржника відносно ТОВ "Есве Девелопмент", а отже на момент укладення такої угоди жодних зобов`язань боржника за Договором позики не існувало.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про безпідставність набуття та збереження грошових коштів відповідачем ТОВ "Есве Девелопмент" за рахунок боржника.

Вирішуючи правові підстави нарахування інфляційних та 3% річних, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На переконання суду, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено правовий висновок про те, що в ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Крім того, в своїй постанові від 18.03.2020 року у справі № 760/6938/16-ц Верховний Суд зазначив, що дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Внаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже, як зазначалось судом вище і вбачається з наведених правових висновків Верховного Суду, положення ст. 625 ЦК України мають компенсаційний характер та поширюються на всі види грошових зобов`язань, у тому числі, й на позадоговірні зобов`язання, що виникають на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 947/3897/20, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Таким чином, суд вважає доводи позивача обґрунтованими і доходить висновку, що нарахуванню відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат від заявленої суми (677 704,81 грн) підлягають з моменту безпідставного набуття та збереження відповідачем грошових коштів ТОВ "Діадема Батерфляй", а саме з: 15.12.2020, 17.08.2021, 15.09.2021, 15.12.2021, 12.01.2022, 07.02.2022, 10.02.2022, 22.11.2022.

Суд здійснив перевірку нарахувань за вказаний позивачем період, вважає його вірним в сумі інфляційних втрат 347 792,76 грн (89 173,39 грн + 2 464,66 грн + 249 423,40 грн + 2 928,03 грн + 265,09 грн + 1 100,61 грн + 42,33 грн + 1 777,91 грн + 617,34 грн = 347 792,76 грн) та в сумі 3% річних - 67 300,00 грн (206,93 грн + 13 365,00 грн + 3 846,39 грн + 356,30 грн + 129,51 грн + 34 851,62 грн + 13 106,23 грн + 399,08 грн + 168,36 грн + 35,46 грн + 15,54 грн + 148,09 грн + 67,34 грн + 5,70 грн + 2,59 грн + 238,19 грн + 108,79 грн + 139,97 грн + 108,91 грн = 67 300,00 грн).

Щодо судових витрат.

Згідно з приписами п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 13113,60 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № 45 від 12.11.2024.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову, судовий збір у розмірі 13113,60 грн покладається на відповідача.

Керуючись ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 13, 73, 74, 75, 86, 123, 129, 165, 178, 236, 238-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Есве Девелопмент" (, м. Харків, вул. Клочківська, 244) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй" (, 61045, м. Харків, вул.Клочківська, буд. 244) 1 092 797,57 грн (один мільйон дев`яносто дві тисячі сімсот дев`яносто сім гривень 57 коп), з яких: 677 704,81 грн сума безпідставно набутих та збережених відповідачем грошових коштів позивача, 67300,00 грн 3% річних, 347 792,76 грн сума інфляційних нарахувань.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Есве Девелопмент" (, м. Харків, вул. Клочківська, 244) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй" (, 61045, м. Харків, вул.Клочківська, буд. 244) судові витрати в розміірі 13113,60 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення направити позивачу, відповідачу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "14" березня 2025 р.

Суддя С.В. Міньковський