ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2025 Справа № 914/2680/24

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П., за участю секретаря судового засідання Мельник Б.І., розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Аква Вита», м. Запоріжжя, Запорізька область

до відповідача Приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія», м. Львів, Львівська область

про визнання недійсним з моменту укладення договір про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від 28.08.2018 року.

за участю представників:

від позивача: Гришко І.І.;

від відповідача: не з`явився.

ПРОЦЕС.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Аква Вита» до відповідача Приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» про визнання недійсним з моменту укладення договір про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від 28.08.2018 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2024, справу №914/2680/24 передано на розгляд судді Гоменюк З.П..

Ухвалою суду від 05.11.2024 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачам строк у 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали для подання відзиву на позов та призначено підготовче засідання на 04.12.2024. Одночасно, згаданою ухвалою суд задовольнив клопотання Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Аква Вита» про витребування у Приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» оригіналів документів, витребував у відповідача оригінали документів, а саме: договір поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) б/н від 28.08.2018 року та довіреність 28.08.2018 року, встановивши відповідачу строк для подання витребуваних судом оригіналів документів до 22.11.2024 включно.

Ухвалою від 04.12.2024, занесеною до протоколу судового засідання від 04.12.2024, суд відклав підготовче засідання на 15.01.2025.

04.12.2024 через систему «Електронний суд» (документ сформовано 03.12.224) від представника позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні, що призначено на 04.12.2024 о 13:30 год. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (вх.№29376/24).

Ухвалою від 05.12.2024 суд відмовив у задоволенні заяви (вх.№29376/24 від 04.12.2024) представника позивача Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Аква Вита» - адвоката Гришка Івана Івановича про участь у судовому засіданні 04.12.2024 у режимі відеоконференції.

17.12.2024 через систему «Електронний суд» (документ сформовано 16.12.2024) від представника позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні, що призначено на 15.01.2025 о 13:30 год. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та у всіх наступних судових засіданнях у цій справі (вх.№30437/24).

Ухвалою від 17.12.2024 суд задовольнив заяву представника позивача про участь у судовому засіданні у справі №914/2680/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 15.01.2025, занесеною до протоколу судового засідання від 15.01.2025, суд продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів та відклав підготовче засідання на 12.02.2025. Одночасно, згаданою ухвалою суд задовольнив клопотання .представника позивача про участь у судовому засіданні у справі №914/2680/24 у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 12.02.2025, занесеною до протоколу судового засідання від 12.02.2025, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 05.03.2025. Крім того, згаданою ухвалою суд також задовольнив клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні у справі №914/2680/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У судове засідання 05.03.2025 у режимі відеоконференції з`явився представник позивача. Додаткових заяв, клопотань, окрім тих, що містяться у матеріалах справи, від позивача до суду не надходило. Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд задовольнити такі.

У судове засідання 05.03.2025 відповідач не з`явився, явку повноважного представника до суду не забезпечив. Відзив на позовну заяву, заяви, клопотання від відповідача протягом розгляду справи до суду не надходили.

У судовому засіданні 05.03.2025 суд з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та безпосередньо дослідив докази. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення.

У судовому засіданні 05.03.2025, суд ухвалив рішення та відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголосив скорочене судове рішення, повідомивши про орієнтований час складення його повного тексту.

ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН.

Аргументи позивача.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає про те, що 28.08.2018 року ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді Генерального директора ПП ВКФ «Аква Вита» та маючи відповідно до Статуту повноваження на укладення від імені позивача договорів, діючи без згоди власників ПП ВКФ «Аква Вита», маючи одночасно доступ до печатки підприємства, уклав договір про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) без номера.

Відтак, позивач зазначає про те, що між ОСОБА_1 та Фоменко І.О., що діяв від імені позивача на підставі довіреності, виданої останньому ОСОБА_1 , під час укладення договору №б/н від 28.08.2018 року існувала зловмисна домовленість з відповідачем та всупереч інтересам ПП ВКФ «Аква Вита».

Так, позивач повідомляє про те, що у вересні 2023 року ПП «Львівська фармацевтична компанія» звернулась до Господарського суду Запорізької області із заявою кредитора з грошовими вимогами до боржника - ПП ВКФ «Аква Вита» у межах справи №908/1339/23 про банкрутство ПП ВКФ «Аква Вита» у сумі 1111657,75 грн, у яких ПП «Львівська фармацевтична компанія» покликається на наявність договору поворотної фінансової допомоги від 28.08.2018. Саме від того моменту позивачу стало відомо про наявність спірного договору. Крім того, позивач наголосив на тому, що останній не має оригіналу цього договору.

Таким чином, позивач вважає, що уклавши оскаржуваний договір, ОСОБА_1 за домовленістю з Фоменко І.О., створив штучні підстави для звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ПП ВКФ «Аква Вита».

Відтак, позивач зауважує про те, що з огляду на те, що ОСОБА_1 є директором та одним із засновників (учасників) ПП «Львівська фармацевтична компанія», якому належить частка у статутному капіталі підприємства у розмірі 50%, одночасно на момент укладення спірного договору був Генеральним директором ПП ВКФ «Аква Вита», діяв всупереч Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», Закону України «Про акціонерні товариства», Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Разом з тим, що штрафні санкції та пеня, які були нараховані ПП «Львівська фармацевтична компанія» на умовах спірного договору, складає 1111657,75 грн, у той час, як сума позики за цим договором становила 300000,00 грн. Відтак, позивач зауважує, що умови на яких був укладений спірний договір є вкрай невигідними для ПП ВКФ «Аква Вита» та не в інтересах останнього, що знову підтверджує факт підписання такого договору із порушенням норм законодавства.

Одночасно, позивач звернув увагу суду на те, що Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» врегулювано питання про надання згоди на вчинення правочинів, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства.

З огляду на те, що внаслідок укладення спірного договору у ПП ВКФ «Аква Вита» виникли зобов`язання на суму 1111657,75 грн, що відповідно до даних річної фінансової звітності підприємства за 2017 рік становить 57,9% від розміру чистих активів позивача. Отже, позивач вважає, що рішення про укладення спірного договору мало прийматися загальними зборами (зборами власників), що у свою чергу, не було зроблено. Позивачем також не вчинялись дії щодо схвалення оскаржуваного правочину. Крім того, ПП ВКФ «Аква Вита» взагалі не було обізнано про існування такого до моменту звернення відповідача до суду із заявою кредитора з майновими вимогами до боржника.

Відтак, позивач наголошує на тому, що Колбін А.В. діяв з перевищеннями повноважень та з конфліктом інтересів, оскільки ПП «Львівська фармацевтична компанія» є підконтрольна саме йому.

Враховуючи усе вище перелічене, позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від 28.08.2018, укладений між Приватним підприємством виробничо-комерційна фірма «Аква Вита» та Приватним підприємством «Львівська фармацевтична компанія» на підставі статті 232 Цивільного кодексу України.

Аргументи відповідача.

Відповідач проти задоволення позову не заперечив, відзиву на позовну заяву чи заяву про продовження строку для подання відзиву у встановлений ухвалою суду від 05.11.2024 року п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали не подав, поважності причин пропуску строку для подання відзиву або заяви про продовження встановленого судом строку для подання відзиву не навів.

18.10.2023 введено в дію положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами «№3200-IX від 29.06.2023».

Зазначеним законом внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, згідно із якими осіб, визначених частиною 6 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, в обов`язковому порядку зобов`язано зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами.

Відповідно до частини 6 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Згідно з відповіддю №4929668 від 01.11.2024 про наявність зареєстрованого кабінету ЄСІІТС, відповідач має такий кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС від 22.12.2023 року.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України, Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Пунктом 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення є: день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Цією ж нормою закону врегулювано, насамперед, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

З довідки про доставку електронного листа судом вбачається, що відповідач отримав ухвалу від 05.11.2024 про відкриття провадження та витребування у відповідача оригіналів документів у своєму електронному кабінеті 06.11.2024 о 22:11.

Таким чином, суд зазначає про те, що ухвала від 05.11.2024 про відкриття провадження та витребування у відповідача оригіналів документів вручена відповідачу 07.11.2024, а відтак, останній мав строк для подання відзиву до 22.11.2024 включно.

Окрім того, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, судові засідання та інформація щодо справ, які розглядаються судом, є відкритими, крім випадків, установлених законом. Ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа має право на вільний доступ до судового рішення в порядку, встановленому законом. Додатковим способом інформування про суд, який розглядає справу, сторони спору та предмет позову, місце, дату і час судового засідання, може бути надання інформації з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, у тому числі з використанням мобільного застосунку Порталу Дія. Програмними засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, у тому числі мобільного застосунку Порталу Дія, може бути також забезпечено додаткове інформування сторін спору, авторизованих через Єдиний державний веб-портал електронних послуг або через мобільний застосунок Порталу Дія, шляхом відображення в електронній формі судового рішення у справі, виконавчого документа. Інформація про суд, який розглядає справу, сторони спору та предмет позову, дату надходження позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення, стадії розгляду справи, місце, дату і час судового засідання, рух справи з одного суду до іншого є відкритою та має бути невідкладно оприлюдненою на офіційному веб-порталі судової влади України, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Таким чином, суд зазначає, що сторони є належним чином повідомлені про розгляд справи у суді та мали можливість, передбачену законом на реалізацію своїх прав та виконання обов`язків.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до чинного законодавства України, враховуючи належне повідомлення сторін про судовий розгляд справи, неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та достатність доказів, які містяться у матеріалах справи для вирішення спору, з урахуванням закінчення строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду спору по суті.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Приватне підприємство виробничо-комерційної фірма «Аква Вита» (надалі - позивач, підприємство) є суб`єктом підприємницької діяльності, зареєстроване відповідно до вимог законодавства України, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Рішенням власника Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Аква Вита» №15 від 10.09.2014 затверджено Статут позивача (третя редакція) та 22.09.2014 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів (надалі - Статут).

Пунктом 5.3.2. Статуту визначено, що Генеральний директор підприємства:

- діє від імені підприємства без довіреності;

- забезпечує реалізацію рішень власника підприємства в рамках своїх повноважень;

- укладає угоди (контракти), здійснює облік та внутрішній контроль за господарською діяльністю підприємства;

- визначає розміри платежів за виконання робіт, товари (послуги) підприємства;

- затверджує положення про оплату праці робітників підприємства;

- несе персональну відповідальність за виконання покладених на підприємство завдань;

- розпоряджається майном та коштами підприємства, представляє підприємство у відносинах з будь-якими українськими та іноземними юридичними та фізичними особами, укладає договори та інші угоди від імені підприємства;

- видає довіреності, накази, розпорядження, обов`язкові для виконання членами дирекції та трудового колективу;

- представляє власнику для затвердження проект адміністративно-господарських витрат підприємства та річний баланс;

- забезпечує розробку, укладення та виконання колективного договору з робітниками підприємства.

Директора по напрямках діяльності мають право представляти інтереси підприємства у будь-яких відносинах з українськими та іноземними юридичними та фізичними особами та організаціями виключно за довіреністю у межах, визначених такою довіреністю, виданою Генеральним директором підприємства (п. 5.3.3. Статуту).

28.08.2018 ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді Генерального директора ПП ВКФ «Аква Вита» та маючи відповідно до Статуту повноваження на укладення від імені підприємства договорів, діючи без згоди власників ПП ВКФ «Аква Вита» та маючи доступ до печатки підприємства оформив договір про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №б/н (надалі - договір) з Приватним підприємством «Львівська фармацевтична компанія» (надалі - позикодавець, відповідач).

Крім того, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи відповідача - Приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія», керівником такої з 10.03.2016 року є ОСОБА_1 . Одночасно, з цього моменту ОСОБА_1 наділений правом на вчинення від імені відповідача дій, у тому числі щодо підписання договорів. Крім того, ОСОБА_1 є засновником (учасником) ПП «Львівська фармацевтична компанія» з часткою у статутному капіталі товариства 500000 грн (50%) та кінцевим бенефіціарним власником відповідача, що має прямий вирішальний вплив при прийнятті підприємством рішень.

Договір №б/н від 28.08.2018 року від імені ПП ВКФ «Аква Вита» було підписано Фоменком Ігорем Олексійовичем, який діяв на підставі довіреності від 26.08.2018, виданої Генеральним директором ПП ВКФ «Аква Вита» Колбіним Андрієм Валерійовичем (надалі - довіреність) та зі сторони ПП «Львівська фармацевтична компанія» в особі керівника Колбіна Андрія Валерійовича, що діє на підставі Статуту відповідача.

Згідно довіреності ОСОБА_1 уповноважує Фоменка Ігоря Олексійовича (надалі - представник) представляти інтереси ПП ВКФ «Аква Вита» (надалі - довірителя), як позичальника, перед іншими підприємствами, товариствами, установами, організаціями, під час укладення, змінювання, розірвання, підписання договорів про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики), для чого представнику надаються такі повноваження:

- обирати на свій розсуд позикодавця за договором;

- узгоджувати з позикодавцем на свій розсуд умови договору, в тому числі суми позик і терміни повернення та будь-який інші умови;

- укладати та підписувати від імені довірителя, як позичальника, додаткові угоди і додатки до договорів про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики);

- вчиняти будь-які інші необхідні дії з метою виконання цієї довіреності та укладення договорів про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики).

Також, згаданою довіреністю визначено, що кількість договорів про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики), які представник за цією довіреністю уповноважений підписати від імені довірителя, не обмежується.

За умовами пункту 1 договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 300000,00 грн (триста тисяч гривень), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в повному обсязі в термін до 10.09.2018 року.

Передача грошових коштів позичальнику здійснюється шляхом їх безготівково перерахування на банківський рахунок позичальника (п. 2 договору).

Згідно наявної у матеріалах справи копії платіжної інструкції №868 від 28.08.2018 року ПП «Львівська фармацевтична компанія» перерахувала на рахунок позивача 300000,00 грн з призначенням платежу: «Надання зворотної фін. допомоги зг. дог. б/н від 28.08.2018 р. без ПДВ».

Пунктом 3 договору сторони домовились про те, що передбачено, що повернення суми позики позичальником повинно відбуватися шляхом безготівкового перерахування суми позики на банківський рахунок позикодавця. У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги позикодавця в такій черговості: спочатку погашається штраф, потім пеня, потім проценти річних, потім втрати від інфляції і в останню чергу погашається основна сума боргу.

Підтвердження передачі та повернення коштів можуть бути платіжні документи або виписки по рахунку (п. 4 договору).

Згідно копій платіжних доручень, долучених до матеріалів позовної заяви, позивач здійснив 4 (чотири) платежі на рахунок відповідача щодо повернення грошових коштів на загальну суму 300000,00 грн на умовах договору, а саме:

- 17.09.2018 року на суму 100000,00 грн з призначенням платежу: «Повернення поворотної фінансової допомоги зг. дог. №б/н від 28.08.2018р. Без ПДВ» (платіжна інструкція (безготівковий переказ в національній валюті) №653);

- 27.09.2018 року на суму 50000,00 грн з призначенням платежу: «Повернення поворотної фінансової допомоги зг. дог. №б/н від 28.08.2018р. Без ПДВ» (платіжне доручення №1354);

- 02.10.2018 року на суму 50000,00 грн з призначенням платежу: «Повернення поворотної фінансової допомоги зг. дог. №б/н від 28.08.2018р. Без ПДВ» (платіжне доручення №1378);

- 14.11.2018 року на суму 100000,00 грн з призначенням платежу: «Повернення поворотної фінансової допомоги зг. дог. №б/н від 28.08.2018р. Без ПДВ» (платіжна інструкція №1377).

Згідно пункту 5 договору сторони дійшли згоди про те, що позика за цим договором є безпроцентною, тобто проценти за користування позикою (згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України) не нараховуються та не сплачуються.

Умовами пункту 6 договору визначено, що на підставі вимог ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України сторони визначили, що позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання з повернення суми позики, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити позикодавцеві суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сто п`ятдесят процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення. Сплата втрат від інфляції та процентів річних не звільняє позичальника від необхідності виконання зобов`язання з повернення суми позики.

Пунктом 7 договору визначено, що у випадку прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання з повернення суми позики, позичальник повинен сплатити позикодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу. Сторони узгодили, що нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а пеня нараховується за весь час прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від необхідності виконання зобов`язання з повернення суми позики.

Згідно з пунктом 8 договору, у разі прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання з повернення суми позики на більше ніж 30 (тридцять) днів, позичальник додатково повинен сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 50 (п`ятдесят) відсотків від простроченої суми. Сплата штрафу не звільняє позичальника від необхідності виконання зобов`язання з повернення суми позики.

Позовна давність за вимогами позикодавця до позичальника становить 10 років (п. 9 договору).

Відповідно до пункту 10 договору, такий набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання його умов. Одностороннє розірвання договору не дозволяється. Зміна умов договору можлива лише в письмовій формі за згодою обох сторін. Договір укладено у двох примірниках для кожної із сторін.

У вересні 2023 року Приватне підприємство «Львівська фармацевтична компанія» звернулась до Господарського суду Запорізької області із заявою кредитора з грошовими вимогами до боржника - ПП ВКФ «Аква Вита» в межах справи №908/1339/23 про банкрутство ПП ВКФ «Аква Вита» в сумі 1111657,75 грн, в якості підстави цих вимог відповідач посилається на договір поворотної фінансової допомоги б/н від 28.08.2018 року.

Відтак, позивачу стало відомо про існування спірного договору. Однак, у ПП ВКФ «Аква Вита» відсутній оригінал цього договору

30.11.2023 Адвокатським об`єднанням «Аксіома» від імені адвоката І.І. Гришко, що діяв в інтересах позивача на електронну пошту відповідача було направлено адвокатський запит №464 від 30.11.2023 стосовно укладання договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від 28.08.2018 року. У випадку укладення такого договору, представник позивача просив відповідача надати копію цього договору. Однак, відповідь на вище згаданий запит станом на момент розгляду цієї справи не надходив.

Також з метою встановлення факту укладення договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) б/н від 28.08.2018 року, а також фактів проведення фінансово господарських операцій з отримання та повернення сум грошових коштів за цим договором 30.10.2023 на нараді членів трудового колективу Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма «Аква Вита» було прийнято рішення, оформлене протоколом №АВ-0197/2023 від 31.10.2023, про проведення службового розслідування.

Згідно порядку денного наради членів трудового колективу було визначено питання для обговорення, а саме:

- обговорення питання щодо отримання коштів за договорами про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) та проведення службового розслідування;

- обговорення питання щодо визначення уповноважених осіб для проведення службового розслідування.

Відтак, Генеральний директор підприємства - Колбіна Галина Петрівна повідомила про надходження доповідної записки від юристконсульта підприємства, зі змісту якої вбачається, що ТОВ «Інтенд», ПП «Львівська фармацевтична компанія», ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія» звернулись до Господарського суду Запорізької області з заявами з кредиторськими вимогами до ПП ВКФ «Аква Вита», які обґрунтовані укладенням договорів про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики), а саме:

- договір про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №22042021 від 22.04.2021;

- договір про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №23122021 від 23.12.2021;

- договір про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №б/н від 28.08.2018.

Враховуючи викладене, члени трудового колективу вважали, що існує необхідність у проведенні службового розслідування з метою встановлення фактів укладення договорів з вищезазначеними контрагентами, а також фактів проведення фінансово-господарських операцій з отримання та повернення сум грошових коштів за цими договорами.

Наказом ПП ВКФ «Аква Вита» №46/1-К від 31.10.2023 було створено комісію з питань проведення службового розслідування та доручено уповноваженим особам підготувати доповідні записки стосовно укладених договорів про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики), у тому числі стосовно спірного договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №б/н від 28.08.2018 та здійснити перевірку даних бухгалтерського та податкового обліку.

Як зазначено у доповідних записках від 30.11.2023 року та акті службового розслідування від 01.12.2023 року, складених уповноваженими працівниками ПП ВКФ «Аква Вита», під час проведення службового розслідування було здійснено перевірку журналів реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції, проведено опитування працівників ПП ВКФ «Аква Вита» та перевірку первинних документів за період дії договору.

За наслідками проведеного службового розслідування було встановлено, що у період з 01.08.2018 по 31.12.2022 ПП ВКФ «Аква Вита» не укладало вищезазначених договорів із вказаними контрагентами, в журналі реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції у період з 01.08.2018 по 31.12.2022 вищезазначені договори про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) не зареєстровані, оригінали вказаних договорів на підприємстві відсутні.

Окрім цього, позивач також наголосив на тому, що у існує справа №908/1336/23 (908/1423/23) за первісним позовом ТОВ «Інтенд» до ПП «Максфорт» про стягнення 1277413,70 грн та за зустрічним позовом ПП «Максфорт» до ТОВ «Інтенд» про визнання довіреності від 10.02.2020 та договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від 17.05.2021 №17052021 недійсними в межах справи №908/1336/23 про банкрутство ПП «Максфорт». Відтак, позивач зазначив про те, що у вище згаданій справі судами встановлені обставини, що на момент вчинення спірного правочину ОСОБА_1 , обіймаючи посаду керівника ПП «Максфорт», також є власником 100% частки у статутному капіталі ТОВ «Інтенд» - позикодавцем за спірним договором.

Зважаючи на те, що обставини, які мали місце у справі №908/1336/23 (908/1423/23), є подібними тим обставинам, які є у цій справі, позивач просив суд врахувати такі під час розгляду цієї справи.

Крім того, позивач також зауважив про те, що Фоменко Ігор Олександрович, який є стороною за оскаржуваним договором позики одночасно є фігурантом наступних справ по ПП ВКФ «Аква Вита»:

- судова справа №908/3633/23 за позовом ПП ВКФ «Аква Вита» до ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія» про визнання недійсним договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №23122021 від 23.12.2021;

- судова справа №908/3634/23 за позовом ПП ВКФ «Аква Вита» до ТОВ «Інтенд» про визнання недійсним договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №22042021 від 22.04.2021.

Також представником позивача повідомлено щодо наявності спорів, стороною яких є ПП «Максфорт», що є пов`язаною особою ПП ВКФ «Аква Вита»):

- судова справа №908/1336/23 (908/3636/23) за позовом ПП «Максфорт» до ТОВ «Інтенд» про визнання недійсним договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №21042020 від 21.04.2020;

- судова справа №908/1336/23 (908/1423/23) за первісним позовом ТОВ «Інтенд» до ПП «Максфорт» про стягнення 1277413,70 грн та за зустрічним позовом ПП «Максфорт» до ТОВ «Інтенд» про визнання недійсним договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №17052021 від 17.05.2021.

Позивач повідомив про те, що предметом спору у вказаних судових справах є визнання недійсним договорів про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики), які були укладені ОСОБА_1 від імені ПП ВКФ «Аква Вита» та ПП «Максфорт», який на той час перебував на посаді директора.

Позивач також звернув увагу суду на те, що у вище згаданих договорах позики Фоменко І.О. виступав підписантом від імені ПП ВКФ «Аква Вита» (позивача), а в інших договорах позики, що розглядаються (розглядались) Господарським судом Запорізької області - від імені ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія» та ТОВ «Інтенд», які є підконтрольними ОСОБА_1 ..

У зв`язку із зазначеними вище обставинами позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів шляхом визнання недійсним договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №б/н від 28.08.2018 року.

Крім того, з урахуванням, що позивач не має оригіналу спірного договору та довіреності, на підставі якої був підписаний спірний договір від імені ПП ВКФ «Аква Вита», представник позивача в порядку ч. 4 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, звернувся до суду з клопотанням про витребування у відповідача оригіналу договору поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) б/н від 28.08.2018 та довіреності від 28.08.2018.

Відповідне клопотання позивача було задоволено судом ухвалою від 05.11.2024 року, витребувано у ПП «Львівська фармацевтична компанія» оригінали спірних документів та встановлено строк для надання таких документів до 22.11.2024 року. Всупереч згаданому, на момент ухвалення рішення у цій справі, відповідач не виконав умови ухвали Господарського суду Львівської області у справі №914/2680/24 від 05.11.2024 та не надав оригінали спірного договору та довіреності, на підставі якої був укладений спірний договір.

Таким чином, суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

ПОЗИЦІЯ СУДУ.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 Цивільного кодексу України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, п. п. 4, 5, 7, 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинен довести конкретні факти порушення його майнових прав та інтересів, а саме має довести, що його права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 Цивільного кодексу України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 та від 13.07.2022 у справі №363/1834/17).

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 24.12.2019 у справі №902/377/19).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (правові висновки Верховного Суду у постановах від 14.08.2018 у справі №910/1972/17, від 23.05.2019 у справі №920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною 3 ст. 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Позивачем до матеріалів позовної заяви долучено копію договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від 28.08.2018 року, за умовами якого Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма «Аква Вита» (позивач) отримало від Приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» (відповідач) 300000,00 грн, що підтверджується копією платіжного дорученнями №868 від 28.08.2018. Крім того, згідно п. 5 договору сторони погодили, що позика за цим договором є безпроцентною, тобто проценти за користування позикою (згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України) не нараховуються та не оплачуються.

Згідно з ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як встановлено судом, на момент вчинення спірного правочину згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є засновником (учасником) ПП «Львівська фармацевтична компанія», якому належить частка у статутному капіталі підприємства відповідача у розмірі 50%. Крім того, ОСОБА_1 від 10.03.2016 року є керівником ПП «Львівська фармацевтична компанія». Враховуючи наведені норми законодавства, на момент вчинення оскаржуваного правочину ПП «Львівська фармацевтична фірма» по відношенню до ПП ВКФ «Аква Вита» було афілійованою особою, оскільки Генеральний директор ПП ВКФ «Аква Вита» ОСОБА_1 володів часткою у статутному капіталі ПП «Львівська фармацевтична компанія» у розмірі 50% та одночасно обіймав посаду Генерального директора ПП ВКФ «Аква Вита».

Ці обставини свідчать про наявність підстав для застосування визнання цього правочину недійсним з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України).

У постанові Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №541/2700/16-ц зазначено, що необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 Цивільного кодексу України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17 суд вказує на те, що протиправна поведінка посадової особи полягає у неналежному та недобросовісному виконанні певних дій, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних та завідомо корисливих на користь такої посадової особи рішень.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №357/6663/16-ц зазначено, що відповідно до частини першої статті 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 07.08.2019 у справі №753/7290/17 вказав про те, що за змістом статті 232 Цивільного кодексу України необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

У постанові від 07.12.2018 у справі №910/7547/17 Об`єднана Палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в частині застосування статті 232 Цивільного кодексу України зазначила, що зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №522/15095/15-ц передбачено, що тлумачення статті 232 Цивільного кодексу України свідчить, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

Для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Близький за змістом висновок також міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №182/3593/17.

Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 Цивільного кодексу України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, а саме, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частинами першою та четвертою статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» ( у редакції від 06.02.2018, чинній на момент укладення спірного договору) виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є «директор», якщо статутом не передбачена інша назва.

Згідно з ч. ч. 3, 9 ст. 42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (у редакції від 06.02.2018, чинній на момент укладення спірного договору) конфліктом інтересів є конфлікт між обов`язком посадової особи діяти добросовісно і розумно в інтересах товариства в цілому та приватними інтересами посадової особи або її афілійованих осіб. Афілійованими особами вважаються особи, які визнаються такими відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства».

Частиною першою статті 237 Цивільного кодексу України встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з частиною першою статті 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Частина перша статті 246 Цивільного кодексу України встановлює, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють.

З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

Правило, передбачене частиною третьою статті 238 Цивільного кодексу України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

При цьому, словосполучення у своїх інтересах слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Зазначена норма права передбачає також добросовісність поведінки особи-представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень.

Законом не встановлено виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність дій. Проте, з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (статті 12 Цивільного кодексу України), висновок про добросовісність поведінки особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала ця особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді.

Пунктом 1 частиною 1 статті 2 Закону України «Про акціонерне товариство» (у редакції від 17.06.2018, чинній на момент спірних правовідносин) визначено, що афілійовані одна щодо іншої особи (далі - афілійовані особи): юридичні особи, за умови, що одна з них здійснює контроль над іншою чи обидві перебувають під контролем третьої особи; члени сім`ї фізичної особи - чоловік (дружина), а також батьки (усиновителі), опікуни (піклувальники), брати, сестри, діти та їхні чоловіки (дружини); фізична особа та члени її сім`ї і юридична особа, якщо ця фізична особа та/або члени її сім`ї здійснюють контроль над юридичною особою.

Представник позивача наголосив на тому, що Фоменко І.О. підписував спірний договір позики від 28.08.2018 року від імені ПП ВКФ «Аква Вита» з відповідачем у цій справі (ПП «Львівська фармацевтична компанія»), а також виступав підписантом інших договорів позики від імені ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія» (справа №908/3634/23 за позовом Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Аква Вита» до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтенд» про визнання недійсним з моменту укладення договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) №22042021 від 22.04.2021) та ТОВ «Інтенд» (справа №908/1336/23 (908/1423/23) за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтенд» до Приватного підприємства «Максфорт» про стягнення 1277413,70 грн та за зустрічним позовом Приватного підприємства «Максфорт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтенд» про визнання недійсним договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від 17.05.2021).

Таким чином, у зв`язку із тим, що Колбін А.В. на момент вчинення спірного правочину обіймав посаду Генерального директора ПП ВКФ «Аква Вита» та одночасно продовжував здійснювати управління поточною діяльністю підприємства позивача, всупереч нормам законодавства України, видав довіреність від 28.08.2018 року на укладення спірного правочину Фоменко І.О., суд дійшов висновку про те, що спірний правочин вчинено позивачем в особі його Генерального директора ОСОБА_1 , через представника Фоменка Ігоря Олексійовича, який діяв не від власного імені, а від імені і в інтересах юридичної особи, яким у даному випадку є позичальник за спірним договором (позивач - ПП ВКФ «Аква Вита»).

Відтак, рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.11.2024 у справі №908/3634/23, що набрало законної сили 24.12.2024 та на виконання якого Господарським судом Запорізької області 30.12.2024 видано наказ про примусове виконання рішення суду, встановлено: «… на момент вчинення спірного правочину згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є власником та засновником (учасником) ТОВ «Інтенд», якому належить частка у статутному капіталі підприємства в розмірі 100%. Враховуючи наведені норми законодавства, на момент вчинення оскаржуваного правочину ТОВ «Інтенд» по відношенню до ПП ВКФ «Аква Вита» було афілійованою особою, оскільки Генеральний директор ПП ВКФ «Аква Вита» ОСОБА_1 володів часткою у статутному капіталі ТОВ «Інтенд» в розмірі 100 % та одночасно обіймав посаду Генерального директора ПП ВКФ «Аква Вита».»

Згідно з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «Інтенд» (ідентифікаційний код 31425939) кінцевим бенефіціарним власником цієї юридичної особи є ОСОБА_1 з часткою у статутному капіталі товариства 100%, а управління юридичною особою здійснює ОСОБА_2 від 22.05.2015 року.

Позивач також звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька фармацевтична компанія» про визнання договору недійсним (справа №908/3633/23). Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.12.2023 відкрито провадження у справі №908/3633/23 за правилами загального позовного провадження. На момент розгляду цієї справи рішення у справі №908/3633/23 Господарським судом Запорізької області не було ухвалено.

Представник позивача просив суд також взяти до уваги судові справи №908/1336/23 (908/3636/23), №908/1336/23 (908/3638/23) та №908/1336/23 (908/1423/23), адже предметом спору у них є визнання недійсними договорів про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики), які були укладені ОСОБА_1 від імені ПП ВКФ «Аква Вита» та ПП «Максфорт» на час перебування на посаді директора у період з 2018 по 2021 роки.

З огляду на це, суд повідомляє наступне.

У постанові Верховного Суду від 23.10.2024 у справі №908/1336/23 (908/1423/23) встановлено: «… на момент вчинення спірного правочину ОСОБА_1, обіймаючи посаду керівника ПП «Максфорт», також є власником 100% частки у статутному капіталі ТОВ «Інтенд» - позикодавця за спірним правочином. Апеляційним судом встановлено наявність обставин використання директором позивача - ОСОБА_1 свого посадового становища у власних інтересах, а не в інтересах позивача, керівником якого він був на час укладення оспорюваного правочину, та саме з метою отримання неправомірної вигоди у вигляді нарахування надмірних штрафних санкцій за умисне порушення умов договору, укладеного з Товариством, будучи його засновником (учасником). Тобто в момент укладення спірного правочину, ОСОБА_1 фактично діяв у стані конфлікту інтересів, оскільки обіймаючи посаду керівника позичальника, всупереч обов`язку діяти в його інтересах, він на невигідних для позичальника умовах укладає правочин, вигодонабувачем за яким є належна йому компанія, тобто маючи приватний інтерес він на шкоду компанії вчинив цей правочин, що свідчить про конфлікт інтересів.».

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2024 у справі №908/1336/23 (908/3636/23), на виконання якої Господарським судом Запорізької області 16.01.2025 видано наказ про примусове виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду, яка набрала законної сили 04.12.2024, встановлено, що: «На загальних зборах власників Приватного підприємства «Максфорт» 28.02.2017 директором обрано Колбіна Андрія Валерійовича, що підтверджується протоколом №3. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 17.05.2021, засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтенд» є ОСОБА_1. Керівник Приватного підприємства «Максфорт» (довіритель) ОСОБА_1 10.02.2020 уповноважив громадянина України Червоного Віталія Валерійовича представляти інтереси довірителя, як позичальника, перед іншими підприємствами, товариствами, установами і організаціями, з питань укладання, змінювання, розірвання, підписання договорів про надання поворотної фінансової допомоги (позики), без обмеження кількості таких договорів, визнаючи суми позики, терміни повернення сум позики та інші умови договорів на власний розсуд, про що надана довіреність. Представнику надано повноваження укладати та підписувати від імені довірителя, як позичальника, договори про надання поворотної фінансової допомоги (позики), а за необхідності також додатки і додаткові угоди до цих договорів, виконувати всі інші юридично значущі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності. Довіреність дійсна до 10.02.2022. Червоний Віталій Валерійович, діючи на підставі довіреності від імені і в інтересах Приватного підприємства «Максфорт» (позичальник) уклав 21.04.2020 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтенд» (позикодавець) договір №21042020, відповідно до умов пункту 1 якого позичальник передає позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 300000,00 грн. а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів.». Крім того, згаданою постановою Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що: «… на момент вчинення спірного правочину ОСОБА_1, обіймаючи посаду керівника Приватного підприємства «Максфорт», також був власником 100% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтенд» позикодавця за спірним правочином. Тобто в момент укладення спірного правочину, ОСОБА_1 фактично діяв у стані конфлікту інтересів, оскільки обіймаючи посаду керівника позичальника, всупереч обов`язку діяти в його інтересах, він на невигідних для позичальника умовах укладає правочин, вигодонабувачем за яким є належна йому компанія, тобто маючи приватний інтерес він на шкоду керівній компанії вчинив цей правочин, що свідчить про конфлікт інтересів.».

Також у постанові від 04.12.2024 у справі №908/1336/23 (908/3636/23) колегія Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що «… хибним є висновок місцевого господарського суду стосовно того, що спірний правочин від позичальника укладено не його керівником ОСОБА_1, а ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_2 діяв не від власного імені, а як уповноважена Приватним підприємством «Максфорт» особа, тому зважаючи на такі обставини він діяв саме від імені ОСОБА_1 як керівника позичальника.».

Відтак, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, судом враховано, що на момент вчинення спірного правочину ОСОБА_1 перебував на посаді Генерального директора підприємства позивача, одночасно був та є на момент розгляду цієї справи, засновником (учасником) ПП «Львівська фармацевтична компанія» з часткою у статутному капіталі підприємства відповідача 50% та перебуває на посаді керівника ПП «Львівська фармацевтична компанія» з 10.03.2016, тобто і на момент укладення оскаржуваного договору від 28.08.2018 року.

Отже, з вище наведеного вбачається, що на момент укладення спірного правочину 28.08.2018 року ОСОБА_1 фактично діяв у стані конфлікту інтересів, оскільки обіймаючи посаду керівника позичальника, всупереч обов`язку діяти в його інтересах, він на невигідних для позичальника умовах, видав довіреність ОСОБА_2 , який діяв від імені ПП ВКФ «Аква Вита», та уклав правочин, вигодонабувачем за яким є належна йому компанія - ПП «Львівська фармацевтична компанія», тобто маючи приватний інтерес він на шкоду керівній компанії вчинив цей правочин, що свідчить про конфлікт інтересів.

Разом з тим, судом також беруться до уваги встановлені факти рішеннями суду у справах №908/3634/23 та №908/1336/23 (908/1423/23), з яких вбачається неправомірна діяльність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо укладення договорів про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від імені ПП ВКФ «Аква Вита». Відтак, Фоменко І.О. виступав підписантом договору від 28.08.2018 року за вказівкою та попередньою домовленістю з ОСОБА_1 , якому на момент розгляду цієї справи та на момент вчинення спірного договору належить та підконтрольне ПП «Львівська фармацевтична компанія».

Враховуючи те, що вищезазначений договір був укладений внаслідок домовленості між двома пов`язаними між собою особами, з метою створення у подальшому фіктивної кредиторської заборгованості та штучних підстав для стягнення на користь ПП «Львівська фармацевтична компанія» грошових коштів, у даному випадку наявні підстави для визнання недійсним з моменту укладення договору про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від 28.08.2018.

Частина перша статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначає, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands від 27.10.1993 року (n. 33), та Ankerl v. Switzerland від 23.10.96 року (пункт 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні справедливого балансу між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе становище, ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, без якого змагальність як принцип не існує. Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами статті 14 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною другою статті 74 Господарського кодексу України визначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд враховує позицію ЄСПЛ (справи «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»), де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд вважає позовні вимоги обґрунтованим та таким, що підлягають до задоволення у повному обсязі.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Як передбачено п. 2 ч. 5 ст.238 Господарського процесуального кодексу України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за звернення до Господарського суду Львівської області із позовною заявою сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцію №5565 від 29.09.2024 року.

З огляду на те, що судом позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача підлягає до стягнення 3028,00 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 20, 73,74,76-80, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 326 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним з моменту укладення договір про надання поворотної (зворотної) фінансової допомоги (позики) від 28.08.2018, укладений між Приватним підприємством виробничо-комерційна фірма «Аква Вита» (69000, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Патріотична, будинок 70, квартира 22; інтенсифікацій код 31075647) та Приватним підприємством «Львівська фармацевтична компанія» (79017, Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена, будинок 54, приміщення 2; ідентифікаційний код 40353823).

3. Стягнути з Приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» (79017, Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена, будинок 54, приміщення 2; ідентифікаційний код 40353823) на користь Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма «Аква Вита» (69000, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Патріотична, будинок 70, квартира 22; інтенсифікацій код 31075647) 3028,00 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 17.03.2025.

Суддя Гоменюк З.П.