ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2025 року Справа № 915/663/24

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. при секретарі судового засідання Артьомові І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області, пров. Пожежний, 3, м. Баштанка, Миколаївська область, 56101 ()

в інтересах держави в особі Казанківської селищної ради, вул. Миру, 208, смт. Казанка, Баштанський район, Миколаївська область, 56002 ()

електронна пошта:

до відповідача Миколо-Гулаківської гімназії Казанківської селищної ради Миколаївської області, вул. Шкільна, 20, с. Миколо-Гулак, Баштанський район, Миколаївська область, 56023 ()

електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1

до відповідача Фізичної особи-підприємця Атамась Віктора Григоровича, АДРЕСА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 )

про визнання недійсним договору про спільний обробіток земельної ділянки (про спільну діяльність), зобов`язання повернути земельну ділянку

за участю представників учасників справи:

від прокуратури: Яценко В.А.

від позивача: не з`явились

від відповідачів: не з`явились

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Миколаївської області звернувся Керівник Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Казанківської селищної ради з позовною заявою до відповідача Миколо-Гулаківської гімназії Казанківської селищної ради Миколаївської області, до відповідача Фізичної особи-підприємця Атамась Віктора Григоровича, в якій просить суд:

1. Визнати недійсним договір від 04.01.2024 укладений між Миколо-Гулаківською гімназією Казанківської селищної ради Миколаївської області та Фізичною особою- підприємцем Атамась Віктором Григоровичем про спільний обробіток земельної ділянки (про спільну діяльність).

2. Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Атамась Віктора Григоровича повернути земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:0001 площею 26,87 га, що використовується на підставі договору від 04.01.2024 Казанківській селищній раді Миколаївської області з правом постійного користування Миколо-Гулаківською гімназією Казанківської селищної ради.

Прокуратура просить суд стягнути з відповідача судовий збір, сплачений за подання до суду позовної заяви, на користь Миколаївської обласної прокуратури.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.06.2024 позовну заяву (вх. № 6549/24 від 03.06.2024) залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 03.09.2024.

Підготовче засідання з розгляду даної справи, яке було призначено на 03.09.2024, не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Олейняш Е.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.11.2024 призначено підготовче засідання на 19.11.2024.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2024 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання по справі на 20.12.2024.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 20.12.2024 закрито підготовче провадження по справі. Розгляд справи по суті призначено в судовому засіданні на 28.01.2025.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.01.2025 відкладено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 07.02.2025.

В судові засідання 28.01.2025 та 07.02.2025 сторони явку повноважних представників не забезпечили, хоча про дату та час судового засідання повідомлені в порядку ст. 120 ГПК України.

Ухвали суду по даній справі направлено судом до електронного кабінету позивача Казанківської селищної ради.

Ухвали суду від 09.07.2024, від 07.11.2024, від 28.01.2025, направлені на адресу відповідача Миколо-Гулаківської гімназії Казанківської селищної ради Миколаївської області, вул. Шкільна, 20, с. Миколо-Гулак, Баштанський район, Миколаївська область, 56023, отримані відповідачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення. Ухвали суду від 19.11.2024 та від 20.12.2024, направлені на адресу відповідача Миколо-Гулаківської гімназії Казанківської селищної ради Миколаївської області, повернуті на адресу суду поштовою установою із відміткою причини повернення "за закінченням терміну зберігання".

Відповідачем в порушення ст. 6 ГПК України не зареєстрованого електронного кабінету в системі ЄСІТС.

Ухвали суду від 09.07.2024, від 07.11.2024, від 19.11.2024, від 20.12.2024, від 28.01.2025, направлені на адресу відповідача Фізичної особи-підприємця Атамась Віктора Григоровича, АДРЕСА_1 , повернуто на адресу суду поштовою установою з відміткою причини повернення "за закінченням терміну зберігання".

Судом враховано, що відповідач ФОП Атамась В. Г. обізнаний з розглядом даної справи в суді, оскільки 22.11.2024 на адресу суду від відповідача надійшла заява про визнання позову (вх. № 14647/24 від 22.11.2024).

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, місцезнаходження юридичної особи (п. 10 ч. 2 ст. 9 вказаного Закону).

В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу - підприємця, зокрема, місцезнаходження (адреса місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем) (п. 5 ч. 5 ст. 9 вказаного Закону).

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Системний аналіз статей 120, 242 ГПК України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17; від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19; від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням (правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20).

Верховний Суд звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20; від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20).

Оскільки в матеріалах справи відсутні підтвердження наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, Суд вважає, що факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19; від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20).

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

В рішеннях від 28.10.1998 у справі "Осман проти Сполученого королівства" та від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України".)

В рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про вжиття необхідних та достатніх заходів з метою повідомлення позивача та відповідачів про розгляд справи, а також про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін. Крім того, явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/23, від 05.02.2024 № 49/2024, від 06.05.2024 №271/2024, від 23.07.2024 №469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, № 26/2025 від 14.01.2025 у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України продовжувався строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 8 лютого 2025 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

В судовому засіданні 07.02.2025 року судом відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІI. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

2.1. Правова позиція прокуратури.

Підставою позову позивачем зазначено наступні обставини.

04.01.2024 між Миколо-Гулаківською гімназією та Фізичною особою-підприємцем Атамась Віктором Григоровичем укладено договір про спільний обробіток земельної ділянки (про спільну діяльність), яким фактично надано для обробітку земельну ділянку площею 26,87 га, розташовану в межах території Казанківської територіальної громади, яка знаходиться в постійному користуванні відповідно до державного акту серії ІІ-МК№000159 зі строком дії до 31.12.2024.

На підставі вказаного договору сторонами складено акт прийому-передачі земельної ділянки, який є додатком до вищезазначеного договору.

Вказаний договір не відповідає вимогам закону, суперечить інтересам держави та підлягає визнанню недійсним у судовому порядку з наступних підстав:

- постійний землекористувач не має права розпоряджатись земельною ділянкою;

- освітній заклад не може бути учасником спільної діяльності з метою отримання прибутку;

- договором не узгоджено спільних дій сторін заради досягнення цієї мети.

Прокуратура зазначає, що договір про спільний обробіток земельної ділянки (про спільну діяльність) укладено відповідачами з метою приховання іншого правочину - договору оренди землі (оскільки визначено істотні умови такого правочину - об`єкт оренди, строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення), відповідно договір в силу положень ч. 1 ст. 235, ст. 317 ЦК України є удаваним правочином.

Враховуючи, що зазначений договір не є договором про спільну діяльність, а є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам ЦК України, ЗК України, Закону України «Про оренду землі» та не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, є підстави для визнання його недійсним.

Враховуючи, що Казанківська селищна рада не є стороною оспорюваного договору, а земля перебуває на праві постійного користування гімназії, належним способом захисту є зобов`язання ФОП Атамась В.Г. повернути спірну земельну ділянку гімназії з використанням правового механізму передбаченого ст. 1212 ЦК України.

Позовні вимоги обґрунтовано приписами ст. 20, 83, 92, 93, 95, 96, 116, 122-124, 134 ЗК України, ст. 15-17, 203, 215, 317, 319, 324, 373, 386, 1130, 1131, 1132, 1133, 1134, 1135, 1137, 1139, 1212, 1213 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. 13, 15, 16, 21 Закону України «Про оренду землі», судовою практикою.

2.2. Правова позиція позивача Казанківської селищної ради.

Позивач не скористався правом на подання пояснень по суті спору.

2.3. Правова позиція (заперечення) відповідача ФОП Атамась В. Г.

В заяві (вх. № 14647/24 від 22.11.2024) відповідач зазначив, що повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення.

2.4. Правова позиція (заперечення) відповідача Миколо-Гулаківської гімназії Казанківської селищної ради Миколаївської області.

Відповідач не скористався наданим йому ч. 1, 2, 4 ст. 161 ГПК України правом на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-МК № 000159 від 10.01.2003 Миколо-Гулаківській середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів відповідно до розпорядження Казанківської райдержадміністрації від 06.11.2002 № 573-р надано у постійне користування для ведення підсобного сільського господарства 26,87 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №1.

Відповідно до п. 1 наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.03.2021 № 75-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» передано територіальній громаді, в особі Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2347,6092 га, які розташовані в межах території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, згідно з актом приймання-передачі.

Відповідно до акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 17.03.2021 Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.03.2021 року №75-ОТГ передало із державної власності, а територіальна громада в особі Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області прийняла у комунальну власність земельні ділянки загальною площею 2347,6092 га згідно з додатком.

Так, відповідно до п. 155 Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, що передаються у комунальну власність територіальної громади, в особі Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, який є додатком до вищезазначеного Акту, у комунальну власність, зокрема, передано земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:0001, площею 26,8705 га рілля з правом постійного користування Миколо-Гулаківської загальноосвітньої середньої школи І-ІІІ ступенів згідно державного акту від 10.01.2003.

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (витяг № НВ-021 від 22.02.21), а також інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 29.03.2024 земельна ділянка з кадастровим номером :09:000:0001, що розташована на території Миколо-Гулаківської сільської ради, Казанківського району, Миколаївської області, площею 26,8705 га відноситься до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.04 "Для ведення підсобного сільського господарства", категорія земель "Землі сільськогосподарського призначення". Дата державної реєстрації земельної ділянки 10.01.2003. В ДЗК зареєстровано право постійного користування вказаною земельною ділянкою за Миколо-Гулаківською загальноосвітньою середньою школою І-ІІІ ступенів на підставі розпорядження Казанківської РДА 06.11.2003 573-р згідно державного акта від 10.01.2003 ІІМК 000159.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка 411260430 від 04.02.2025) земельна ділянка з кадастровим номером :09:000:0001 площею 26,8705 га належить на праві власності Казанківській селищній раді та з правом постійного користування Миколо-Гулаківської гімназії Казанківської селищної ради Миколаївської області згідно державного акту на право постійного користування землею ІІ-МК№000159 від 10.01.2003.

Відповідно до п. 1.1 Статуту Миколо-Гулаківської гімназії Казанківської селищної ради Миколаївської області (нова редакція), що затверджено рішенням селищної ради від 26.09.2022 № 696/20 (далі - Статут), Миколо-Гулаківська гімназія Казанківської селищної ради Миколаївської області (далі - заклад освіти) - комунальний заклад, який у своїй діяльності керується Конституцією України, Законами України «Про освіту», «Про повну загальну середню освіту», спеціальними законами, іншими актами законодавства у сфері освіти і науки та міжнародних договорів України, рішеннями Казанківської селищної ради або уповноваженого нею органу - відділу освіти, молоді та спорту Казанківської селищної ради Миколаївської області, цим Статутом.

Відповідно до п. 1.3 Статуту засновником закладу освіти є Казанківська селищна рада. Уповноваженим органом засновника з питань освіти є відділ освіти, молоді та спорту Казанківської селищної ради Миколаївської області.

Відповідно до п. 1.4 Статуту заклад освіти є юридичною особою, основним видом діяльності якого є освітня діяльність на початковому та базовому рівнях, має печатку, штампи, власні бланки, ідентифікаційний код, вивіску встановленого зразка, фінансування здійснюється централізованою бухгалтерією відділу освіти, молоді та спорту Казанківської селищної ради Миколаївської області.

Відповідно до п. 1.7 Статут головною метою закладу освіти є забезпечення права громадян на здобуття початкової та базової середньої освіти.

Відповідно до п. 6.1 Статуту матеріально-технічна база закладу включає будівлі, споруди, земельні ділянки, інженерні комунікації, обладнання, інші матеріальні цінності, вартість яких відображено у балансі.

Відповідно до п. 6.2 Статуту майно, закріплене за закладом, належить йому на правах оперативного управління відповідно до чинного законодавства.

Порядок, умови та форми набуття закладами освіти прав на землю визначаються Земельним кодексом України.

Відповідно до п. 6.3 Статуту заклад має право придбати, орендувати необхідне йому обладнання та інші матеріальні ресурси, користуватися послугами будь-якого підприємства, установи, організації або приватних осіб з оплатою, відповідно до укладених угод, здавати в оренду майно (без права викупу), за погодженням з уповноваженим органом - відділом освіти, молоді та спорту Казанківської селищної ради.

Відповідно до п. 6.4 Статуту відповідно до чинного законодавства заклад користуються землею, іншими природними ресурсами і несе відповідальність за дотримання вимог та норм з їх охорони.

Відповідно до абз. 1 п. 7.1 Статуту заклад є неприбутковою установою.

04.01.2024 між Миколо-Гулаківською гімназією (далі - Сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем Атамась Віктором Григоровичем (далі - Сторона-2) укладено договір про спільний обробіток земельної ділянки (про спільну діяльність) від 04.01.2024.

Відповідно до п. 9.1 договору договір укладено строком на 1 (один) рік та діє з моменту його підписання сторонами до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до п. 14.1 договору Додатком № 1 до даного договору є акт прийому-передачі земельної ділянки.

Договір підписано сторонами та скріплено печаткою ФОП Атамась В.Г.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до розділу 1 договору Сторони за даним Договором зобов`язуються шляхом об`єднання зусиль (без об`єднання вкладів Сторін) та наявних матеріальних ресурсів, у рамках чинного законодавства України та у відповідності до Положень ст. 1130-1143 Цивільного кодексу України, ст. 19, 22, 23, 33, 92 Земельного кодексу України, інших нормативно-правових актів, уклали цей договір з метою спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення наступних спільних господарських цілей: виробництва (вирощування), переробки, споживання та реалізації сільськогосподарської продукції, в т. ч.: вирощування зернових культур; вирощування олійних культур; вирощування городніх рослин; заготівля виробництво та переробка сільськогосподарської продукції; інші - необхідні види діяльності згідно класифікатору КВЕД.

на земельній ділянці, площею 26,87 га, яка знаходиться в постійному користуванні учбового закладу Миколо- Гулаківської гімназії Казанківської селищної ради Миколаївської області, в повній відповідності до цільового призначення земельної ділянки, визначеної правоустановлюючим документом (Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою) та відповідними правовими нормами Земельного кодексу України - ведення підсобного сільського господарства (ведення товарного сільського господарства).

Відповідно до п. 3.1, 3.1.1 договору Сторона-1 за даною угодою зобов`язується: у термін протягом 15 (п`ятнадцяти) днів із моменту підписання цього Договору надати земельну ділянку, яка підлягає спільному обробітку.

Відповідно до п. 4.1, 4.1.1 - 4.1.10 договору Сторона-2 зобов`язується, зокрема:

- у термін протягом 15 (п`ятнадцяти) днів після підписання цього Договору приступити до здійснення цілей та мети, визначених умовами даного Договору;

- проводити спільний обробіток землі, вирощуваний, збирання та переробку сільськогосподарської продукції, проводити в терміни та строки, визначені учбовим закладом учбові, навчальні, ознайомчі, екскурсійні заходи (в т. ч. не виключено практичні та лабораторні заняття) на вище означеному масиві землі із залученням висококваліфікованих спеціалістів, фахівців, новітніх технологій та сучасної техніки;

- власним коштом проводити необхідний комплекс заходів, спрямованих на забезпечення повного сільськогосподарського циклу агрономічних робіт, пов`язаних з вирощуванням сільськогосподарської продукції, веденням підсобного господарства (товарного сільськогосподарського виробництва);

- здійснювати виробничий процес із залученням власного машино-тракторного парку. відповідним технічним обладнанням та агрегатами, інвентарем, паливно-мастильним, насіннєвим матеріалом, добривами та іншими спеціалізованими хімічними засобами;

- своєчасно та в повному обсязі проводити всі необхідні операції по обробітку землі у відповідності до агрономічних вимог, технологій та їх термінів, інших вимог природоохоронного та екологічною законодавства:

- проводити всі необхідні заходи по захисту рослин у боротьбі із шкідниками та хворобами рослин;

- забезпечувати додержання встановлених відповідно до агротехнічних вимог сівозміну сільськогосподарських культур на вище означеній земельній ділянці;

- надавати Стороні-1 інформацію про перебіг виконання спільних проектів;

- у встановленому порядку вирішувати питання фінансування виробництва (вирощування, переробки, зберігання, транспортування та реалізації сільськогосподарської продукції);

- проводити поставку необхідних матеріально-технічних ресурсів та основних засобів для виконання визначених робіт.

Відповідно до п. 5.1 договору ведення спільних справ за даним Договором здійснюється за взаємною угодою Сторонами, яка приймається на зборах представників Сторін.

Відповідно до п. п. 5.6 договору керівництво спільною діяльністю, проведення організаційних заходів за даною угодою здійснюється Стороною-2.

Відповідно до п. 5.7 договору обов`язок ведення бухгалтерської, фінансової та податкової звітності за цим договором покладається на Сторону-2.

Відповідно до п. 6.1.1 - 6.1.3 договору внесок Сторони-1:

- земельна ділянка, згідно Додатку № 1, надана Стороні-2 в період дії даного Договору, що належить Стороні-1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-МК № 000159 від 10.01.2003 року.

- порядок і терміни подачі внесків: протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з моменту підписання даного Договору:

- земельна ділянка Сторони-1 є державною власністю, знаходиться в постійному користуванні останнього і підлягає використанню за цільовим призначенням, передбаченим земельним Законодавством України та іншими нормативними актами, зокрема вимогами Земельного кодексу України, цим Договором. Правовий Статус земельної ділянки залишається незмінним на весь період дії договору.

Відповідно до п. 6.2.1, 6.2.2 договору внесок Сторони-2:

- особиста трудова участь, майно (складські приміщення, сільськогосподарська техніка та обладнання, грошові кошти.

- порядок і терміни подачі внесків; по мірі необхідності виконання робіт, пов`язаних з виконанням умов Договору, в т.ч. й проведення фінансування цих робіт.

Відповідно до п. 7.1 договору майно, та інші товаро-матеріальні цінності, набуті сторонами внаслідок здійснення спільної діяльності, складають їх спільну часткову власність.

Відповідно до п. 7.3 договору кошти, отримані за цим Договором у результаті спільної діяльності, використовуються в першу чергу на відшкодування матеріальних затрат.

Відповідно до п. 8.1 договору оподаткування результатів діяльності по спільному обробітку земельних ділянок здійснюється Стороною-2, в порядку передбаченому чинним законодавством України (відповідними нормами Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 8.2 договору фактичний розподіл результатів спільної діяльності здійснюється шляхом перерахування відповідних грошових коштів Стороні-1 та утримання відповідної частки Стороною-2.

Відповідно до п. 8.3 договору Сторони досягли згоди, що частка Сторони-1 результатів від спільної діяльності є фіксованою, незалежно від фінансових результатів спільної діяльності та вноситься Стороні-1 виключно в грошовій формі.

Відповідно до п. 8.4 договору фіксована частка результатів спільної діяльності Стороні-1 вноситься на розрахункові рахунки у такі строки: рівними частками до 30 числа кожного місяця.

Відповідно до п. 8.5, 8.5.1-8.5.3 договору кошти, отримані від спільного обробітку земельних ділянок, розподіляються між Сторонами в таких розмірах:

- Стороні-1 - 134 350 грн.00 коп. за рік (з розрахунку 5 000 грн. за 1 га);

- щорічно ця сума уточнюється додатковою угодою з урахуванням індексу інфляції (за даними Держкомстату) та у інших випадках, передбачених чинним законодавством України;

- Стороні-2: залишок від результатів спільного обробітку земельних ділянок, після внесення фіксованої частки Стороні-1, покриття відповідних збитків, витрат та сплати податків.

Судом встановлено, що відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки, який є додатком до договору та підписано ФОП Атамась В. Г., "Орендодавець Миколо-Гулаківська гімназія та Орендар ФОП «Атамась» в особі Атамася В. Г. склали цей акт про те, що одна сторона здала, а друга сторона прийняла згідно договору оренди від 04.01.2024 року земельну ділянку загальною площею 26,87 га для сільськогосподарського використання розташовану в межах території Миколо-Гулаківської сільської ради. Земельна ділянка, яка передається в користування, не має недоліків, які можуть перешкоджати її ефективному використанню. Сторони претензій одна до одної не мають".

Відповідно до доповідної записки від 12.02.2024 № 17, яка надана директором Миколо-Гулаківської гімназії на вимогу прокурора Казанківського відділу окружної прокуратури:

- акти обстежень земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яку надано навчальному закладу у постійне користування для ведення підсобного сільського господарства не складалися, але дирекція, колектив закладу і батьківська громадськість знають місце розташування шкільної земельної ділянки та інформовані про сівозміну культур, яку здійснює ФОП «Атамась»;

- заклад не виконує ніяких робіт, щодо обробітку землі;

- згідно оформлених договорів орендодавець ФОП «Атамась» здійснює оплату безпосередньо у відділ освіти, молоді та спорту Казанківської селищної ради, яка і є розпорядником коштів, вилучених з оренди землі;

- вчителі, учні, техпрацівники упродовж 2022 по 2024 років до обробітку земельної ділянки не були залучені;

- в закладі відсутня будь-яка техніка для обробітку земельної ділянки, тому орендар Атамась В.Г. застосовує свою техніку, паливно-мастильні матеріали та агрохімічний матеріал.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

4.1. Правове регулювання підстав недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Аналогічний спосіб захисту прав передбачено ст. 20 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків згідно з частиною другою наведеної статті.

За змістом ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Отже, ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова КЦС ВС від 10.05.2023 № 715/310/22 (61-9464св22)).

Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова КЦС ВС від 10.05.2023 № 715/310/22 (61-9464св22)).

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (постанова ВС від 17.01.2019 у справі № 923/241/18).

Тлумачення ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова КЦС ВС від 10.05.2023 № 715/310/22 (61-9464св22)).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину може наступати лише у разі певних порушень закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які Цивільний кодекс України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи (постанова ОП КГС ВС від 15.11.2024 у справі № 905/20/23).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі (постанова об`єднаної палати КГС ВС від 26.05.2023 № 905/77/21; постанова КГС ВС від 19.09.2023 № 910/19668/21; постанова КЦС ВС від 04.10.2023 № 291/1450/21).

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова об`єднаної палати КГС ВС від 26.05.2023 № 905/77/21).

Відповідно до п. "в" ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною.

4.2. Правове регулювання наслідків недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України).

Об`єднана палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 сформувала висновок про те, що:

"Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача."

Об`єднана палата вважає, що висновки місцевого і апеляційного суду про відмову у позові, зокрема, з підстави обрання прокурором неналежного та неефективного способу захисту є передчасними з огляду на те, що прокурор заявив позовну вимогу про звільнення земельної ділянки за удаваними договорами, які, за його твердженням, мають характер договору орендних правовідносин (п. 8.150 постанови ОП КГС ВС від 15.11.2024 № 905/20/23).

4.3. Правове регулювання удаваного правочину.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин (постанова КГС ВС від 25.04.2023 у справі № 915/857/20).

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: 1) факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином (постанова ОП КГС ВС від 15.11.2024 у справі № 905/20/23).

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, від 15.11.2024 у справі № 905/20/23 зазначено, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Встановлення правової природи правочинів, що вчиняються учасниками спору, є обов`язком суду, а оцінка цих правочинів сторонами для суду не є обов`язковою (постанова ВП ВС від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18).

Оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову (постанова ВП ВС від 03.04.2019 № 924/1220/17).

4.4. Правове регулювання договору про спільну діяльність.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Відповідно до ст. 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки.

Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Однією з кваліфікуючих ознак договору про спільну діяльність є здійснення його сторонами спільно певної діяльності для досягнення спільної обумовленої мети, що може здійснюватись як за об`єднання вкладів учасників, так і без об`єднання їх вкладів (постанова ВС від 21.05.2019 року по справі № 925/550/18).

Зі змісту ст. 1130, 1131 ЦК України вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

4.5. Правове регулювання договору оренди землі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі в редакції від 03.09.2023, чинній на момент укладання договору) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У разі набуття права оренди земельної ділянки на конкурентних засадах підставою для укладення договору оренди є результати земельних торгів.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства..

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Отже, договір оренди землі укладається саме на платній основі і для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей.

Так, користування земельною ділянкою - це право фізичної або юридичної особи використовувати земельну ділянку для певних цілей відповідно до її цільового призначення та законодавства. Це може бути, наприклад, право обробляти землю, будувати на ній, отримувати врожай або іншу вигоду від користування.

При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки) (п. 8.60, п. 8.61, п. 8.63 постанови ОП КГС ВС від 15.11.2024 у справі № 905/20/23).

Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 у справі № 918/351/21 (918/672/21), на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, зробив висновок про те, що незазначення сторонами у спірних договорах про надання приватному підприємству саме права користування земельними ділянками та сплату ним саме орендної плати за земельні ділянки, відсутність закріплення ними умов щодо індексації, перегляду орендної плати тощо не спростовує висновку щодо виникнення між ними орендних правовідносин, адже при здійсненні оцінки правочину на предмет удаваності значення мають не лише формально вказані в ньому терміни, а передусім суть правовідносин (прав і обов`язків сторін), на які спрямовано укладення правочину, та правові наслідки, обумовлені ним.

Водночас невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, із закріпленням їх натомість у завуальований спосіб, а також викладення у різних документах взаємопов`язаних між собою прав і обов`язків сторін, що в сукупності складають зміст відповідних правовідносин, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину, укладення якого мають на меті сторони, шляхом оформлення «про людське око» (напоказ) іншого правочину.

Тобто відсутність у спірних правочинах чіткого викладення усіх істотних умов, необхідних для договорів оренди, не є достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами фактичних орендних правовідносин, адже неналежне оформлення відповідних відносин саме є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі земельних ділянок в користування (п. 8.80 - п. 8.82 постанови ОП КГС ВС від 15.11.2024 у справі № 905/20/23).

Відсутність підписаного між сторонами договору акту приймання-передачі земельної ділянки необхідно розцінювати як неналежне оформлення відносин оренди земельної ділянки, яке і є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки (постанова ВС від 17.01.2019 року № 923/241/18).

4.6. Правове регулювання права власності та користування землею.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до п. «ґ» ч. 2 ст. 92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають заклади освіти незалежно від форми власності.

Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди; д) користуватися іншими правами, передбаченими законом або договором.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Конституційний Суд України у пункті 5.6 рішення від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) наголосив, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Зокрема, власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені.

Право постійного землекористування - це безстрокове речове право з внесенням плати в розмірі земельного податку. Таке право може виникати стосовно будь-яких земельних ділянок державної та комунальної власності. Воно не включає правомочності розпорядження земельною ділянкою або правом на неї. Постійний землекористувач отримує права володіння та користування земельною ділянкою, тобто можливість виключного і відокремленого від інших осіб землекористування.

З урахуванням наведеного об`єднана палата зазначає, що наявна у постійного землекористувача правомочність користування земельною ділянкою є обмеженою порівняно з правомочністю власника цієї земельної ділянки, який наділений не лише правом володіння та користування, а й правом на розпорядження землею, у тому числі шляхом її передачі в користування як з оформленням відповідного речового права (права оренди або права постійного користування), так і шляхом надання земельної ділянки у користування на підставі зобов`язального правочину, за яким право тимчасового користування земельною ділянкою не підлягає державній реєстрації.

Водночас постійний землекористувач такими правами не наділений, оскільки право постійного землекористування передбачає використання земельної ділянки за її цільовим призначенням безпосередньо та виключно землекористувачем без можливості передання такого права третім особам, у тому числі на підставі правочинів, за якими речові права на земельну ділянку іншій особі не передаються (п. 8.107 - п. 8.109 постанови ОП КГС ВС від 15.11.2024 у справі № 905/20/23).

Положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу права розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, в тому числі шляхом надання її в оплатне користування (оренду), оскільки цим правом наділений саме відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій.

Правовий статус постійних землекористувачів, що визначається статтями 92, 95, 96 Земельного кодексу України, не передбачає права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування (постанова ОП КГС ВС від 15.11.2024 у справі № 905/20/23).

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 21.06.2019 у справі № 910/22880/17, від 06.11.2019 у справі № 9І6/1424/18, від 07.07.2021 у справі № 903/601/20, від 03.11.2021 у справі № 918/1226/20, від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, від 29.09.2022 у справі № 918/351/21 (918/672/21).

Державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення цих функцій (постанови КГС ВС від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 06.11.2019 у справі № 916/1424/18).

У постійного користувача відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою, а земельна ділянка, яка надана на праві постійного користування, залишається у державній власності, позаяк особа, якій земельну ділянку надано у постійне користування із земель державної власності, наділяється лише правомочностями володіння і користування нею, а право розпорядження - виключно компетенція власника (постанова ОП КГС ВС від 15.11.2024 у справі № 905/20/23).

V. ВИСНОВКИ СУДУ.

Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :09:000:0001, що розташована на території Миколо-Гулаківської сільської ради, Казанківського району, Миколаївської області, площею 26,8705 га відноситься до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.04 "Для ведення підсобного сільського господарства", категорія земель "Землі сільськогосподарського призначення". Земельна ділянка належить до комунальної форми власності, її розпорядником (власником) є Казанківська селищна рада, а постійним землекористувачем - Миколо-Гулаківська гімназія Казанківської селищної ради Миколаївської області згідно державного акту на право постійного користування землею ІІ-МК№000159 від 10.01.2003.

04.01.2024 між Миколо-Гулаківською гімназією (далі - Сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем Атамась Віктором Григоровичем (далі - Сторона-2) укладено договір про спільний обробіток земельної ділянки (про спільну діяльність) від 04.01.2024 строком на один рік, яким сторони погодили спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення наступних спільних господарських цілей: виробництва (вирощування), переробки, споживання та реалізації сільськогосподарської продукції.

Так, умовами договору сторони передбачили обов`язок закладу освіти надати земельну ділянку, яка підлягає обробітку (п. 3.1, 3.1.1 договору), а також право закладу освіти на щомісячне отримання фіксованої плати (п. 8.3, п. 8.4, п. 8.5, 8.5.1-8.5.3 договору). В свою чергу, на іншу сторону ФОП Атамась В. Г. за умовами договору покладено обов`язок зі здійснення повного циклу заходів, пов`язаних з вирощуванням сільськогосподарської продукції (п. 4.1, 4.1.1 - 4.1.10 договору), ведення бухгалтерської, фінансової та податкової звітності (п. 5.7 договору), обов`язок сплатити Стороні 1 (закладу освіти) частку Сторони-1 результатів від спільної діяльності, яка є фіксованою, сплачується виключно в грошовій формі та незалежно від фінансових результатів спільної діяльності (п. 8.3 договору). Крім того, умовами договору керівництво спільною діяльністю, ведення документації, оподаткування результатів діяльності покладено на Сторону 2 (п. 5.6, п. 5.7, п. 8.1 договору).

Отже, в суду відсутні правові підстави для тверджень, що за укладеним між сторонами договором про спільну діяльність передача права користування земельною ділянкою, яка перебуває у відповідача Миколо-Гулаківської гімназії на праві постійного користування, здійснювалась саме як вклад у спільну діяльність за договором (на момент укладення договору).

Питання користування земельними ділянками є предметом регулювання спеціальних норм законодавства: ЗК України, Закону України "Про оренду землі".

Проаналізувавши умови укладеного між відповідачами оспорюваного договору, суд дійшов висновку, що обов`язок проведення відповідачем ФОП Атамась В. Г. відповідачу Миколо-Гулаківській гімназії оплати грошовими коштами, отриманими від реалізації продукції по договору (п. 8.3, п. 8.4, п. 8.5, 8.5.1-8.5.3 договору), є фактично орендною платою за право користування земельною ділянкою для, в даному випадку, вирощування сільськогосподарської продукції.

Відповідач Микола-Гулаківська гімназія за умовами договору надає земельну ділянку, яка підлягає обробітку (п. 3.1, 3.1.1 договору), тобто заклад освіти фактично надав фізичній особі-підприємцю земельну ділянку у користування.

Тобто, за умовами договору вирощування та збір урожаю (сільськогосподарських культур) здійснюється тільки відповідачем ФОП Атамась В. Г. без участі відповідача Миколо-Гулаківської гімназії. Сільськогосподарська продукція не розподіляється між відповідачами. Відповідач Миколо-гулаківська гімназія лише отримує грошові кошти у розмірі, визначеному цим договором.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що між сторонами договору (відповідачами) існують фактичні відносини з передання в користування земельної ділянки, метою яких є отримання прибутку від врожаю сільськогосподарських культур, які там вирощуються.

Суд дійшов висновку, що умови укладеного між відповідачами правочину свідчать про те, що останні фактично уклали договір оренди земельної ділянки.

Як вказано вище, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст. Отже, встановивши, що спільної діяльності за оспорюваним договором не велося, а відбувалось платне користування відповідачем ФОП Атамась В. Г. земельною ділянкою, наданою відповідачем Миколо-Гулаківською гімназією у користування для отримання прибутку, суд дійшов висновку, що до оспорюваного правочину слід застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки.

Так, відносини пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами. Вказаними законодавчими актами визначено істотні умови та порядок укладання договору оренди, якого в даному випадку сторонами дотримано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору про спільний обробіток земельної ділянки (про спільну діяльність) від 04.01.2024, укладений між відповідачами, який в силу ст. 235 ЦК України є удаваним правочином, оскільки оспорюваний договір не є договором спільної діяльності, а є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам ЦК України, ЗК України, Закону України "Про оренду землі" та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вказано вище, правовий статус постійних землекористувачів, що визначається ст. 92, 95, 96 ЗК України, не передбачає права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування; державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення цих функцій.

За оспорюваним договором відбулось розпорядження земельною ділянкою неповноважним суб`єктом, договір не відповідає вимогам законодавства, а саме ст. 92, 93, 96 ЗК України, ст. 1130-1132 ЦК України, а також не спрямований на настання обумовлених ним наслідків, що свідчить про його недійсність на підставі ч. 1, 2, 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Враховуючи те, що відповідач Миколо-Гулаківська гімназія, не будучи власником спірної земельної ділянки та не маючи права розпоряджатися нею, за оспорюваним договором передав у користування відповідачу ФОП Атамась В. Г. земельну ділянку комунальної власності, то договір підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка підлягає поверненню власнику Казанківській селищній раді з правом постійного користування Миколо-Гулаківської селищної ради.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Судовий збір за вимогу немайнового характеру про визнання недійсним договору відповідно до ч. 1, 4 ст. 129 ГПК України слід відшкодувати прокуратурі з відповідачів в рівних частинах по 1 211, 20 грн. з кожного.

Судовий збір в сумі 8 718, 40 грн. за вимогу майнового характеру про повернення земельної ділянки слід відшкодувати прокуратурі з відповідача ФОП Атамась В.Г.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір від 04.01.2024, укладений між Миколо-Гулаківською гімназією Казанківської селищної ради Миколаївської області та Фізичною особою- підприємцем Атамась Віктором Григоровичем про спільний обробіток земельної ділянки (про спільну діяльність).

3. Зобов`язати відповідача Фізичну особу-підприємця Атамась Віктора Григоровича, АДРЕСА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:0001 площею 26,87 га, що використовується на підставі договору від 04.01.2024, позивачу Казанківській селищній раді, вул. Миру, 208, смт. Казанка, Баштанський район, Миколаївська область, 56002 () з правом постійного користування Миколо-Гулаківською гімназією Казанківської селищної ради Миколаївської області ().

4. Стягнути з відповідача Миколо-Гулаківської гімназії Казанківської селищної ради Миколаївської області, вул. Шкільна, 20, с. Миколо-Гулак, Баштанський район, Миколаївська область, 56023 () на користь Миколаївської обласної прокуратури, вул. Спаська, 28, м. Миколаїв, 54001 (, Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA0000340):

- 1 211, 20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з відповідача Фізичної особи-підприємця Атамась Віктора Григоровича, АДРЕСА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївської обласної прокуратури, вул. Спаська, 28, м. Миколаїв, 54001 (, Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA0000340):

- 9 929, 60 грн. (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять грн. 60 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

6. Накази видати позивачу та прокуратурі після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення підписано 13.03.2025

Суддя Е.М. Олейняш