ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2025 р. Справа№ 910/11193/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засіданні: Романенко К.О.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 04.03.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 05.12.2024 (повний текст складено 11.12.2024)

у справі № 910/11193/24 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Державної установи «Центр обслуговування підрозділів

Міністерства внутрішніх справ України»

до Державного спеціального проектного інституту Міністерства

внутрішніх справ України

про усунення перешкод у здійснені права користування та

розпорядження нерухомим майном,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року Державна установа «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження нерухомим майном.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач без будь-яких правових підстав займає нежитлові приміщення підвалу літ. «А-4», загальною площею 100,8 кв. м., у відомчому гуртожитку МВС за адресою: вул. Молдовська, 3 у м. Києві.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2024 у справі №910/11193/24 позовні вимоги задоволено повністю.

Зобов`язано Державний спеціальний проектний інститут Міністерства внутрішніх справ України усунути перешкоди Державній установі «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» у здійсненні права користування та розпорядження нежитловими приміщеннями підвалу літ. «А-4», а саме №1, №9, №11, №12, №13, №21, №22, загальною площею 100,8 кв.м. у відомчому гуртожитку МВС за адресою: вул. Молдовська, 3, м. Київ, шляхом їх звільнення від майна Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України.

Присуджено до стягнення з Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України на користь Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» судовий збір у розмірі 3 028, 00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає, що позивач не дотримався встановленого судом строку на подання відзиву на позов, що в свою чергу призвело до порушення права відповідача завчасно отримати відповідь на відзив та надати свої заперечення до початку розгляду справи по суті. Суд першої інстанції не прийняв до уваги ці обставини та того ж дня ухвалив рішення у справі. Також, апелянт вважає, що заява свідка ОСОБА_1 подана із порушенням вимог ч. 2 ст. 80 та ч. 4 ст.88 ГПК України, а отже не повинна була прийматися судом до розгляду, тим більше, що позивачем не було надано жодного обґрунтування неможливості її подання у встановлений законом строк з причин, що не залежали від нього.

За доводами скаржника, судом першої інстанції на стадії розгляду по суті не було безпосередньо у судовому засіданні досліджено докази у справі, після розв`язання клопотань, суд одразу перейшов до стадії судових дебатів, після якої ухвалив судове рішення.

Скаржник звертає увагу, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачем чиняться перешкоди у законному володінні, користуванні належним йому майном, а отже позовні вимоги є недоведеними, що в свою чергу свідчить про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості останнього.

Явка представників у судове засідання

В судове засідання 04.03.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (ухвали суду від 04.02.2025) до його електронного кабінету.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 27.11.2019 між позивачем (за договором - позичкодавець) та Державним спеціальним проектним інститутом Міністерства внутрішніх справ України (за договором - користувач) було укладено договір позички №569 щодо безоплатного користування частиною нежитлових приміщень загальною площею 345,45 кв.м, які знаходяться у підвальному приміщенні гуртожитку МВС за адресою: вул, Молдовська, 3, м. Київ, що перебуває на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України».

Умовами договору сторони передбачити таке.

Користувач вступає у користування майном з дня підписання уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі майна, форма якого встановлюється додатком №1 до договору (пункт 2.1.).

У разі припинення дії цього договору, користувач зобов`язаний повернути майно позичкодавцю протягом 7 календарних днів з дати припинення дії договору (пункт 2.4.).

Майно вважається повернутим позичкодавцю з моменту підписання уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі майна. (пункт 2.6.).

Даний договір набирає чинності з дати його підписання та акта прийняття-передачі майна уповноваженими представниками сторін (пункт 8.1.).

Строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1. даного договору, та діє до 31 грудня 2019 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання. У разі коли за місяць до закінчення дії договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік (пункт 8.2.).

У відповідності до вимог статті 631 ЦК України та статті 180 ГК України сторони дійшли до спільної згоди, що умови даного Договору поширюються на правовідносини сторін, які склалися між сторонами з 1 січня 2019 року (пункт 8.3.).

В якості додатку №1 до договору позички №569 від 27.11.2019, сторони підписали акт приймання-передачі майна загальною площею 345,45 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Молдавська, 3, підвальне приміщення, та перебуває на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України».

Додатковою угодою №1 від 28.11.2019 сторони внесли зміни до договору позички №569 від 2711.2019 та зменшили площу, яку передано у безоплатне користування до 294,8 кв.м.

При цьому, сторони підписали акт приймання-передачі майна, що знаходиться на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України», відповідно до якого користувач повернув позичкодавцю з 01 листопада 2019 року з користування окремі приміщення площею 50,65 кв. м.

28.10.2021 позивач надіслав листа за вих. №30/2146 до відповідача про розірвання договору позички, у зв`язку зі службовою необхідністю використання нерухомого майна для потреб Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України», що передбачено пунктом 3.1.3. договору. Також цим листом відповідача повідомлено, що 27.12.2019 набув чинності Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 №1574Х (введення в дію відбулось 01.02.2020). Частиною другою статті 9 цього Закону заборонено передавати державне майно у безоплатне користування або позичку. Водночас, фізичні та юридичні особи, які перебувають у процесі припинення, відповідно до частини четвертої статті 4 Закону, не можуть бути орендарями державного майна. При цьому, до листа було додано підписану зі сторони позивача Угоду про розірвання, а також акт приймання-передачі (повернення) майна.

У пункті 3.1.3. договору сторони домовились, що позивач у випадку службової необхідності має право в односторонньому порядку розірвати договір, попередньо повідомивши користувача за 10 календарних днів.

Зі сторони відповідача угода про розірвання договору позички №569 від 27.11.2019, а також акт приймання-передачі (повернення) майна, що знаходиться на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» були підписані відповідачем 02.11.2021.

Однак, у подальшому відповідач листом від 02.11.2024 за вих. №47/43 повідомив про відкликання свого підпису на угоді про розірвання договору позички №569 від 27.11.2019, оскільки під час її підписання не було враховано умови додаткової угоди №1 від 28.11.2019.

Позивач листом від 04.11.2021 за №30/2212 повторно повідомив відповідача про розірвання договору позички №569 від 27.11.2019 на підставі пункту 3.1.3. договору та додатково проінформував відповідача, що незалежно від наявності або відсутності підпису ДСПІ МВС України на Угоді про розірвання, договір вважається розірваним в односторонньому порядку через 10 (десять) календарних днів з моменту отримання листа-повідомлення від 28.100.2021 за №30/2146 (отриманий відповідачем 28.10.2021), тобто з 08.11.2021. При ньому, відповідно до пункту 2.4. договору приміщення мають бути звільненими від наявного майна відповідача та повернуті позичкодавцю не пізніше 16 листопада 2021 року.

Враховуючи викладене, позивач вважає договірні відносини з відповідачем, які існували па підставі договору позички №569 від 27.11.2019, припиненими з 08.11.2021.

У подальшому позивач звернувся до відповідача з листом від 10.04.2024 за вих. №897/30-2024 (отриманий відповідачем 17.04.2024), в якому вимагав вивільнити незаконно зайняті приміщення. Відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення.

Наказом начальника Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» від 20.08.2024 №173 створено внутрішню комісію з перевірки нежитлових приміщень гуртожитку.

Комісія 22.08.2024 здійснила перевірку гуртожитку і встановила, що нежитлові приміщеннями підвалу літ. «А-4», а саме: №1, №9, №11, №12, №13, №21, №22, загальною площею 100,8 кв. м. у відомчому гуртожитку МВС за адресою: вул. Молдовська, 3 у м. Києві, зачинені та опечатані, двері зачинено, доступ до кабінетів відсутній, про що складено акт перевірки нежитлових приміщень, копія якого долучена до матеріалів справи. Також комісією було здійснено фотофіксацію даної перевірки, докази також долучено до матеріалів справи.

Таким чином, відповідач продовжує перешкоджати позивачеві у користуванні та розпорядженні зазначеними нежитловими приміщеннями. Хоча спірні приміщення і належать позивачеві, але він не може без присутності відповідача відкрити та звільняти їх, оскільки майно, яке належить відповідачу, має матеріальну цінність та в подальшому останній може звинуватити позивача у незаконному заволодінні цим майном. Рухоме майно відповідача, що зберігається у спірних нежитлових приміщеннях, перешкоджає позивачеві вільно користуватися та розпоряджатися вказаними нежитловими приміщеннями, а також позбавляє можливості використовувати їх для задоволення власних потреб.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, посилаючись на відсутності належних і допустимих доказів, які свідчать про незаконне займання спірних нежитлових приміщень майном відповідача.

Також, відповідач зазначає, що відповідно до наказу МВС від 29.07.2019 №632 Державний спеціальний проектний інститут Міністерства внутрішніх справ України перебуває в стані припинення. Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про перебування юридичної особи в процесі припинення, 31.07.2019 внесено рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України в результаті ліквідації, номер запису 8027719, голова комісії з припинення Дзюба Зіновій Ярославович.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.01.2023 №37-р «Деякі питання управління об`єктами державної власності». Державний спеціальний проектний інститут Міністерства внутрішніх справ України вирішено передати до сфери управління Фонду державного майна України.

Акт приймання-передачі Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Фонду державного майна України затверджено 20.07.2023.

Таким чином, на думку відповідача, Державний спеціальний проектний інститут Міністерства внутрішніх справ України є неналежним відповідачем у даній справі, а питання щодо переміщення майна має вирішуватися Фондом державного майна України, до сфери управління якого віднесено Інститут.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За приписами статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні положень цієї норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Негаторний позов - це класичний вид речових позовів, який пред`являється, якщо між сторонами спору існують абсолютні (речові) відносини, тобто між сторонами відсутні будь-які договори чи недоговірні зобов`язання; за своєю суттю це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов`язані з порушенням володіння.

Захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України.

У розумінні приписів ст. 391 ЦК України право власності може бути порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника).

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Таким чином, оскільки за позивачем на праві оперативного управління закріплено гуртожиток МВС за адресою: вул. Молдовська, буд. 3 у м. Києві, наділений правомочностями титульного володільця, а тому Державна установа «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» має право на звернення до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів на підставі статті 391 Цивільного кодексу України.

Як вказано вище, 27.11.2019 між позивачем (за договором - позичкодавець) та відповідачем (за договором - користувач) було укладено договір позички №569 щодо безоплатного користування частиною нежитлових приміщень загальною площею 345,45 кв.м, які знаходяться у підвальному приміщенні гуртожитку МВС за адресою: вул, Молдовська, 3, м. Київ, що перебуває на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України».

Відповідно до пункту 2.1. договору користувач вступає у користування майном з дня підписання уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі майна, форма якого встановлюється додатком №1 до договору.

Передача майна у користування не тягне за собою виникнення у користувача права власності на майно. Власником майна, у встановленому чинним законодавством порядку, залишається позичкодавець, а користувач користується ним виключно протягом строку дії даного договору (пункт 2.2.).

Відповідно до пункту 3.1.3. договору позичкодавець має право, у випадку службової необхідності, в односторонньому порядку розірвати договір, попередньо повідомивши користувача за 10 календарних днів.

У пункті 2.4. договору визначено, що у разі припинення дії цього договору, користувач зобов`язаний повернути майно позичкодавцю протягом 7 календарних днів з дати припинення дії договору.

Відповідно до пункту 2.6. договору майно вважається повернутим позичкодавцю з моменту підписання уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі майна.

В якості додатку №1 до договору позички №569 від 27.11.2019 сторони підписали акт приймання-передачі майна загальною площею 345,45 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Молдавська, 3, підвальне приміщення, та перебуває на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України».

Додатковою угодою №1 від 28.11.2019 сторони внесли зміни до договору позички №569 від 27.11.2019 та зменшили площу, яку передано у безоплатне користування до 294,8 кв.м.

При цьому, сторони підписали акт приймання-передачі майна, що знаходиться на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України», відповідно до якого Користувач повернув позичкодавцю з 01 листопада 2019 року з користування окремі приміщення площею 50,65 кв. м.

28.10.2021 позивач надіслав листа за вих. №30/2146 до відповідача про розірвання договору позички, у зв`язку зі службовою необхідністю використання нерухомого майна для потреб Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України», що передбачено пунктом 3.1.3. договору. При цьому, до листа було додано підписану зі сторони позивача Угоду про розірвання, а також акт приймання-передачі (повернення) майна.

Зі сторони відповідача угода про розірвання договору позички №569 від 27.11.2019, а також акт приймання-передачі (повернення) майна, що знаходиться на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» були підписані відповідачем 02.11.2021.

Однак, у подальшому відповідач листом від 02.11.2024 за вих. №47/43 повідомив про відкликання свого підпису на угоді про розірвання договору позички №569 від 27.11.2019, оскільки під час її підписання не було враховано умови додаткової угоди №1 від 28.11.2019.

Позивач листом від 04.11.2021 за №30/2212 повторно повідомив відповідача про розірвання договору позички №569 від 27.11.2019 на підставі пункту 3.1.3. договору та додатково проінформував відповідача, що незалежно від наявності або відсутності підпису ДСПІ МВС України на угоді про розірвання, договір вважається розірваним в односторонньому порядку через 10 (десять) календарних днів з моменту отримання листа-повідомлення від 28.100.2021 за № 30/2146 (отриманий відповідачем 28.10.2021), тобто з 08.11.2021. При цьому, відповідно до пункту 2.4. договору приміщення мають бути звільненими від наявного майна відповідача та повернуті позичкодавцю не пізніше 16 листопада 2021 року.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 2 статті 827 Цивільного кодексу України визначає, що користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що між сторонами виникли правовідносини щодо передачі майна позивачем відповідачу у безоплатне користування на невизначений період (позичка).

Відповідно до частини 1 статті 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Водночас стаття 831 Цивільного кодексу України регламентує, що якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею.

Відповідно до частини 3 статті 834 Цивільного кодексу України особа, яка стала власником речі, переданої у користування, має право вимагати розірвання договору, який укладено без визначення строку. Про розірвання договору користувач має бути повідомлений заздалегідь, у строк, що відповідає меті позички.

Отже, строк користування не є істотною умовою договору позички, а річ за таким договором може передаватися у користування без визначення строку.

У такому разі, якщо строк користування річчю не може бути визначений відповідно до мети користування нею, за аналогією закону має застосовуватися частина 2 статті 763 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо строк найму не встановлений, то договір найму вважається укладеним на невизначений строк; кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону.

Користуючись принципом свободи договору, сторони передбачили окремий порядок припинення договірних правовідносин.

Згідно з частиною 3 статті 827 Цивільного кодексу України до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу - найм (оренда).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 Цивільного кодексу України).

Враховуючи наведені обставини, судом першої інстанції прийнято до уваги доводи позивача про те, що договір позички №569 від 27.11.2019 є розірваним з 08.11.2021.

Вказана обставина свідчить по відсутність у відповідача належних правових підстав для використання нежитлових приміщеннях підвалу літ. «А-4», а саме: №1, №9, №11, №12, №13, №21, № 22, загальною площею 100,8 кв. м. у відомчому гуртожитку МВС за адресою: вул. Молдовська, 3 у м. Києві.

Відтак, у відповідача, згідно з умовами п. 2.4. вказаного договору, виник обов`язок звільнити спірні нежитлові приміщення від власного майна протягом 7 календарних днів з дати припинення дії договору, тобто до 15.11.2021 (включно).

В матеріалах справи наявні підписані 02.11.2021 зі сторони відповідача угода про розірвання договору позички №569 від 27.11.2019, а також акт приймання-передачі (повернення) майна, що знаходиться на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України».

Однак, у подальшому відповідач листом від 02.11.2024 за вих. №47/43 повідомив про відкликання свого підпису на угоді про розірвання договору позички №569 від 27.11.2019, оскільки під час її підписання не було враховано умови додаткової угоди №1 від 28.11.2019.

Водночас, позивачем до матеріалів справи надано докази, які свідчать про фактичне перебування майна відповідача у нежитлових приміщеннях підвалу літ. «А-4», а саме: №1, №9, №11, №12, №13, №21, №22, загальною площею 100,8 кв. м. у відомчому гуртожитку МВС за адресою: вул. Молдовська, 3 у м. Києві, а саме: наказ начальника Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» від 20.08.2024 №173 про створення внутрішньої комісії з перевірки нежитлових приміщень гуртожитку; Акт перевірки нежитлових приміщень гуртожитку комісією від 22.08.2024; фото, які було зроблено членами комісії під час перевірки, заяву свідка ОСОБА_1 , яка обіймає посаду заступника начальника Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» та очолювала комісію з перевірки приміщень.

При цьому, в апеляційній скарзі відповідачем вказано, що наданий позивачем акт перевірки від 22.08.2024, яку провела спеціально створена комісія (Наказ ДУ «ЦОП МВС України №173 від 20.08.2024), який встановив тільки те, що пломби не зірвано та двері зачинені, доказом того, що відповідач на момент проведення вказаної перевірки займає «обслідуване» приміщення та й ще і нібито перешкоджає позивачу ним користуватися. Окрім того, не зрозуміло, яким чином члени комісії з числа співробітників позивача, змогли встановити, що у замкнутому приміщенні перебуває якесь майно і що це майно належить саме відповідачу. Отже, вказаний акт від 22.08.2024 не містить доказової інформації, на підставі якої суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення цієї справи, зокрема щодо вчинення перешкод позивачу у користуванні та розпорядженні майном.

Разом з цим, позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу звертає увагу на те, що відповідач фактично розпочав виконувати рішення суду першої інстанції та 15.01.2025 звільнив нежитлові приміщення позивача №21 та №22, ключі від цих приміщень повернуто позивачеві у присутності голови ліквідаційної комісії Дзюби З..Я., про що складено відповідний акт. Інші приміщення позивача залишились не звільненими від майна відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» до Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження нерухомим майном є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо доводів скаржника про недотримання позивачем встановленого судом строку на подання відповіді на відзив на позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2024 у справі №910/11193/24 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судове засідання призначено на 17.10.2024 о 14:15 год. Зобов`язано відповідача у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, подати до суду відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог прокурора та позивача з посиланням на діюче законодавство; письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; докази направлення відзиву позивачу та третій особі. Запропоновано позивачу у строк не пізніше п`яти днів з моменту отримання відзиву від відповідача подати до суду відповідь на відзив; докази направлення відповіді на відзив всім учасникам справи.

Зокрема, відповідач може подати відзив із запереченнями проти позову. Відповідно до частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Позивач вправі подати відповідь на відзив. Відповідно до частини 4 статті 166 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

В своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що 14.11.2024 через канцелярію суду було подано відзив на позов разом із клопотанням про поновлення строку на його подання. Того ж дня позивачу через Укрпошту було направлено копію відзиву, доказ направлення додано до відзиву. Згідно даних електронної системи відстеження поштових відправлень Укрпошти, вказане відправлення прибуло до відділення, яке обслуговує адресу позивача у м. Київ 15.11.2024. При цьому, у відповіді на відзив, представник позивача не зазначив, коли саме було отримано відзив на позов, що унеможливлює встановити чи було ним дотримано встановлений ухвалою суду від 25.09.2024 строк на подання відповіді на відзив.

Разом з цим, слід зазначити, що відповідно до трекінгу поштового відправлення №441, останнє було вручено лише 27.12.2024.

Так, представник позивача зазначає, що до початку судового засідання 05.12.2024 судом першої інстанції ще не було розглянуто клопотання відповідача про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву. За відсутності недолученого відзиву та розглянутого судом клопотання відповідача про поновлення строку для подання відзиву у позивача не було підстав подавати відповідь на відзив. Однак, враховуючи що судові засідання двічі переносились, а відповідач продовжує протиправно користуватись нерухомим майном, позивач згідно картки руху документу подав відповідь на відзив 04.12.2024 на випередження щоб у разі долучення судом відзиву не було підстав знову відкладати судове засідання для подання позивачем відповіді.

Як вбачається з протоколу судового засіданні від 05.12.2024 у справі №910/11193/24 в судовому засідання представник відповідача клопотав поновити строк для подання відзиву, яке судом було задоволено після чого було задоволено клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи відповіді на відзив, а також заяви свідка ОСОБА_1 з витягом з наказу про її призначення заступником начальника ДУ «ЦОП МВС України» та довіреності.

Отже, твердження відповідача, що відповідь на відзив з доказами було подано позивачем до суду з пропуском строку спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо тверджень відповідача про відсутність підстав прийняття заяви свідка ОСОБА_1 як доказу.

В своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що заява свідка ОСОБА_1 подана із порушенням вимог ч. 2 ст. 80 та ч. 4 ст.88 Господарського процесуального кодексу України, а отже не повинна була прийматися судом до розгляду, тим більше, що позивачем не було надано жодного обґрунтування неможливості її подання у встановлений законом строк з причин, що не залежали від нього. Більш того, на вказаній заяві підпис ОСОБА_1 не посвідчено нотаріусом, як того вимагає ч. 3 ст. 88 Господарського процесуального кодексу України, а отже, прийняти такий письмовий документ у якості доказу, який встановлює той чи інший факт, неможливо оскільки останній не відповідає вимогам закону.

Суд звертає увагу учасників судового процесу, що згідно з ч.ч.1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У статті 77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи статті 79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Згідно частини 3 статті 166 Господарського процесуального кодексу України до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою-шостою статті 165 цього кодексу. Відповідно до пункту 1 частини 6 статті 165 ГПК України, положення якої застосовуються під час подання позивачем відповіді на відзив, до відповіді на відзив можуть додаватись докази. Враховуючи викладене позивач до відповіді на відзив додав заяву свідка - заступника начальника ДУ «ЦОП МВС України» ОСОБА_1 та подав клопотання про долучення доказів, яке судом першої інстанції було задоволено.

До заяви свідка ОСОБА_1 позивачем було подано витяг з наказу про її призначення заступником начальника Центру та довіреність на представництво Центру.

Відповідно до частини 3 статті 88 Господарського процесуального кодексу України підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків.

У заяві свідка заступник начальника Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» ОСОБА_1 дала згоду на допит її як свідка.

За приписами частини 1 статті 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Відповідач, у випадку виникнення сумнівів щодо обставин викладених свідком у заяві, мав можливість заявити клопотання про допит ОСОБА_1 як свідка, на підставі статті 89 ГПК України, однак таке клопотання відповідачем заявлено не було.

Таким чином, твердження відповідача, що поданий позивачем доказ, а саме заява свідка є неналежним, відхиляються як безпідставні.

Щодо доводів скаржника про те, що судом першої інстанції на стадії розгляду по суті не було безпосередньо у судовому засіданні досліджено докази у справі слід зазначити таке.

В своїй апеляційній скарзі скаржник стверджує, що судом першої інстанції проігноровано норми статті 210 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд першої інстанції пропустив стадію дослідження доказів та перейшов одразу до стадії судових дебатів, чим порушено його процесуальні права, зокрема право надати свої пояснення з приводу письмових та інших доказів, оглянути безпосередньо в судовому засіданні усі наявні у справіі докази.

Відповідно до частини 1 статті 210 Господарського процесуального кодексу України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

За приписами частини 2 статті 209 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням змісту спірних правовідносин, обставин справи та зібраних у справі доказів суд під час розгляду справи по суті може змінити порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, про що зазначається у протоколі судового засідання.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню.

Разом з тим, як вбачається з протоколу судового засіданні від 05.12.2024 у справі №910/11193/24, суд надав можливість учасникам судового процесу надати свої пояснення по справі з посиланням на відповідні докази наявні у справі.

При цьому, відсутність в протоколі судового засідання тексту про дослідження доказів, не може бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції, оскільки не призвело до ухвалення неправильного по суті рішення.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено у пункті 139 постанови від 14.12.2022 у справі №477/2330/18, пункті 69 постанови від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 та у пункт 50 постанови від 26.10.2022 у справі №201/13239/15-ц згідно з яким: "… не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції". "… за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії".

Отже, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відтак, посилання скаржника на те, що суд першої інстанції порушив норми частини першої статті 210 ГПК України, оскільки пропустив стадію дослідження доказів, перейшовши до судових дебатів, не дослідив зібрані у справі докази, відхиляються судом як безпідставні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2024 у справі №910/11193/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2024 у справі №910/11193/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2024 у справі №910/11193/24 залишити без змін.

Матеріали справи №910/11193/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 12.03.2025.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

Ю.Б. Михальська