ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. ЧернівціСправа № 926/2499/24

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича фірма «ГІС-Сервіс» та ОСОБА_1 , м. Чернівці

до Чернівецької міської ради, м. Чернівці

про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування

Суддя Гончарук О.В.

Секретар судового засідання Медвідчук І.В.

Представники сторін:

від позивача Рожок Л. П., ордер № 1092435 від 17.09.2024;

від відповідача Сьоміна І.В. (самопредставництво).

Обставини справи: Товариство з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича фірма «ГІС-Сервіс» звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Чернівецької міської ради в якому просить визнати незаконним та скасувати пункт 6 Рішення Чернівецької міської ради № 1310 від 29.06.2023.

В обґрунтування свого позову, позивач посилається на обставини, пов`язані з припиненням права постійного користування за Товариством з обмеженою відповідальністю ТВФ «ГІС-Сервіс» земельною ділянкою за кадастровим номером :12:003:0467 у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно до іншої особи (пункт «е» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України).

На думку позивача незаконність оскаржуваного рішення обумовлена зокрема тим, що право постійного користування земельною ділянкою, ним набуте у встановленому законодавством порядку, а згідно з законодавством, що діяло на момент набуття права власності на нерухоме майно такої підстави припинення права користування земельною ділянкою як перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи, не передбачалось.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 07.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 05.11.2024.

21.10.2024 від відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 3165), в якому відповідач вважає позов необґрунтованим та безпідставними, зазначає, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, власником усього нерухомого майна був ОСОБА_1 , якому міською радою не передавалась зазначена земельна ділянка.

Крім цього, відповідач вважає безпідставними посилання позивача на норми закону, які діяли станом на момент переходу право власності на нерухоме майно до іншої особи; право постійного користування позивача припинилось автоматично у силу закону у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно.

04.11.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 3344), в якій зазначено, що обставини викладені у відзиві не спростовують доводів зазначених у позовній заяві.

У підготовчому засіданні 05.11.2024 оголошено перерву до 21.11.2024.

15.11.2024 від відповідача через систему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 3513).

Ухвалою суду від 21.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 11.12.2024.

У судовому засіданні 11.12.2024 представник позивача наполягав на задоволенні позову з підстав, зазначених у позовній заяві, а представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на обставини та вимоги законодавства, зазначені у відзиві на позовну заяву.

У цьому ж засіданні оголошено перерву до 02.01.2025.

Ухвалами суду від 02.01.2025 та 16.01.2025 розгляд справи відкладено, востаннє до 30.01.2025.

Ухвалою суду від 30.01.2025 постановлено повернутися до розгляду справи №926/2499/24 у підготовчому провадженні для розгляду клопотання відповідача від 16.01.2025 (вх.№229) про долучення додаткових доказів та оголошено у підготовчому засіданні перерву до 31.01.2025.

Ухвалою суду від 31.01.2025 долучено до матеріалів справи додаткові докази та закрито підготовче провадження. Призначено розгляд справи по суті на 12.02.2025.

Судове засідання призначене на 12.02.2025 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Гончарука О.В. у щорічній відпустці, про що сторони були повідомлені, шляхом отримання повідомлення про неможливість проведення судового засідання.

11.02.2025 від позивача через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення (вх. № 633).

Ухвалою суду від 18.02.2025 призначено судове засідання на 04.03.2025.

У судовому засіданні 04.03.2025 представник позивача наполягає на задоволенні позову з підстав зазначених у позовній заяві, а відповідач проти позову заперечує, посилаючись на підстави, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд встановив.

Товариство з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича фірма «ГІС-Сервіс», зареєстровано, як юридична особа за адресою: місто Чернівці, вул. Червоноармійська, 116.

Керівником ТОВ Торгово-виробнича фірма «ГІС-Сервіс» з 27.12.1993 є Григорків Іван Степанович, а, починаючи з 01.12.2004 він є власником нежитлового приміщення (аптеки готових ліків) загальною площею 322,10 кв.м., що знаходяться в місті Чернівці на вул. Героїв Майдану, 116 м.

Вищезазначене нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером: :12:003:0467, переданій рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 16.04.1997 за № 248/7 на підставі якого, Товариству з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича фірма «ГІС-Сервіс» видано Державний акт на право постійного користування землею I-ЧВ №000961 від 05.05.1998.

29 червня 2023 року Чернівецькою міською радою прийнято рішення за №1310 від 29.06.2023, у відповідності до пункту 6 якого, міська рада вирішила «вважати припиненим право постійного користування Товариству з обмеженою відповідальністю торгово-виробничій фірмі «ГІС-СЕРВІС» земельною ділянкою за адресою: вул. Героїв Майдану, 116, площею 0,0495 га для виробничих потреб, що посвідчене Державним актом на право постійного користування землею від 05.05.1998, у зв`язку із набуттям іншою особою права власності на нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці (підстава пункт «е» статті 141 Земельного кодексу України.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав від 28.03.2024, Товариству з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича фірма «ГІС-Сервіс», 26.03.2024 припинено право постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. Героїв Майдану, 116, площею 0,0495 га з кадастровим номером: :12:003:0467.

У свою чергу, листом від 31.05.2024 повідомлено позивача про необхідність розрахунку та сплати безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою за адресою вул. Героїв Майдану, 116, площею 0,0495 га з кадастровим номером: :12:003:0467.

З пояснень сторін та з матеріалів справи убачається, що відповідач при цьому звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з позивача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Відповідно до статті 7 ЗК України 1990 року (в редакції на момент надання позивачу земельної ділянки на праві постійного користування) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Частина перша статті 23 цього Кодексу передбачає, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, який діяв із 01.01.2002 (дата набрання чинності Земельного кодексу України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Водночас, Конституційний Суд України у Рішенні від 22.09.2005 №5-рп/2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Звідси випливає, що громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18).

Щодо законодавства, яке діяло станом на момент набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно за адресою: місто Чернівці, вул. Героїв Майдану, 116, законом встановлювались такі виключні підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

При цьому, частину першу статті 141 Земельного кодексу України доповнено пунктом «е», у редакції закону № 2518-VI від 09.09.2010.

Відповідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі також № 280/97-ВР).

Частиною 2 статті 2 зазначеного Закону визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною 1 статті 10 Закону № 280/97-ВР встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно приписів статті 25 Закону № 280/97-ВР сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, з метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами 1, 2 статті 4 Цивільного кодексу України (Акти цивільного законодавства України) основу цивільного законодавства становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони, які приймаються у відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

За змістом статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, від 09.02.1999 №1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Поряд з цим, положення частини 1 статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватися на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Таким чином, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правовим актом, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено в пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися 1) негайно (безпосередня дія); 2) шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма); 3) шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Під зворотною (ретроактивною) дією акта цивільного/господарського законодавства розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності.

Системний аналіз викладеного дає змогу виокремити два випадки зворотної дії норм цивільного/господарського законодавства: 1) коли акт законодавства пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність; 2) якщо законодавець встановлює спеціальні випадки зворотної дії актів законодавства.

Закріплення названого принципу є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 у справі №1-зп/1997).

Водночас, цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а, по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта), під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, на підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, доцільно зробити висновок про те, що за загальним правилом до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 грудня 2024 року у справі № 926/114/24).

Також, особа може скористатися правом та механізмом реалізації відповідного права лише за законом, чинним на момент прояву реального бажання скористатися відповідним правом та механізмом. Більше того особа повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації відповідного права, навіть, якщо до завершення реалізації права вони втратили чинність, лише у разі, якщо правовідносини стосовно реалізації певного права розпочато у період чинності нормативно-правового акта, за умови, що особа здійснила конкретні дії, що виражають її волевиявлення стосовно реалізації права (аналогічний висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 у справі N 820/5348/17).

Натомість в оскаржуваному пункті 6 Рішення Чернівецької міської ради від 29.06.2023 за №1310, міська рада визначали як єдину правову підставу припинення права постійного користування земельною ділянкою за позивачем, норму пункту «е» статті 141 Земельного кодексу України, якої на час настання факту набуття права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 , у правовій природі взагалі не існувало.

Таким чином, оскаржуване рішення з посиланням на пункт «е» статті 141 Земельного кодексу України, прийнято всупереч статті 19, частини 1 статті 58 Конституції України та частин 1, 2 статті 5 Цивільного кодексу України.

Одночасно, у частині порушених прав та інтересів позивача слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї, з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини, зі створенням передумов для зменшення заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», яка кореспондується зі статтею 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.97 № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до другого речення частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції держава може втручатися в права суб`єктів власності і позбавити їх майна в розумінні Протоколу, але таке втручання не може суперечити інтересам суспільства і здійснюється лише на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.

Концепція "майна", в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Також згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Отже, право користування земельною ділянкою також є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким гарантується статтями 1, 8, 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України" вказано, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначай суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Оскільки за наслідками прийняття п. 6 Рішення Чернівецької міської ради від 29.06.2023 №1310 припинено право постійного користування земельною ділянкою за позивачем, то має місце втручання у право мирного володіння і користування земельною ділянкою на підставі Державного акту серії I-ЧВ від 05.05.1998, а тому суд дійшов висновку, що таке право позивача підлягає відновленню у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, шляхом задоволення позову про скасування оскаржуваного рішення міської ради.

В контексті вищенаведеного (щодо порушення оскаржуваним рішенням прав позивача) суд наголошує на тому, що з правової точки зору підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою (про це зазначено також у відзиві на позовну заяву) слугувало власне оскаржуване рішення, а не автоматичне припинення у силу закону у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно, про що стверджує відповідач у відзиві на позовну заяву як про підставу необґрунтованості цього позову.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно частино 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, Суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналізуючи судову практику, на яку посилаються сторони, суд зазначає, що кожен правовий висновок Верховного Суду було оцінено на релевантність в аспекті подібності до правовідносин, що склалися між учасниками цього спору і застосовано судом при прийнятті рішення у цій справі, якщо було встановлено подібність правовідносин. Проте, виходячи з завдань господарського судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні спорів, а не доведенні чи роз`ясненні учасникам провадження змісту постанов суду касаційної інстанції, оцінці правильності розуміння ними висновків суду за результатами розгляду касаційної скарги, враховуючи, що судом була надана відповідь на основні аргументи позову та заперечень щодо нього, суд вважає за недоцільне наводити у судовому рішенні аналіз всієї практики касаційних судів, на яку посилалися сторони.

Приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачем у процесі розгляду справи підтверджено свою правову позицію щодо правомірного очікування неможливості, за результатами вчинення певних юридичних дії, настання непередбачених законодавством наслідків, а також доведено незаконність прийняття міською радою оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати пункт 6 Рішення Чернівецької міської ради № 1310 від 29.06.2023.

3. Стягнути з Чернівецької міської ради (58002, місто Чернівці, площа Центральна, код 36068147) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича фірма «ГІС-Сервіс» (58000, місто Чернівці, вул. Героїв Майдану, 116, код 21415490) 2422,40 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.

Повний текст рішення підписано 14.03.2025.

Суддя О.В. Гончарук