ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2025 р. Справа№ 910/8385/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Король Я.П.,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024

у справі № 910/8385/24 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Барановського Сергія Васильовича

до Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича

про стягнення 390 595,07 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Волосюк Т.С.

від відповідача: не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Барановський Сергій Васильович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича (далі - відповідач, скаржник) про стягнення 390 595,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань щодо поставки передплаченого позивачем товару, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 272 800,00 грн, за прострочення сплати якої додатково нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 97446,87 грн та 3% річних у розмірі 20 348,20 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/8385/24 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича на користь Барановського Сергія Васильовича заборгованість у розмірі 272 800,00 грн, 3% річних - 894, 43 грн, інфляційні втрати - 6 001, 60 грн та судовий збір у розмірі 3 356, 35 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач, у порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору, не здійснив поставку товару та повернув перераховані позивачем грошові кошти, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 272 800,00 грн - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас суд першої інстанції, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем повернення грошових коштів за загальний період прострочки з 01.01.2022 р. по 26.06.2024 р. у розмірі 20 348,20 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з невірним розрахунком позивача щодо визначення початку перебігу строку, з якого виникає прострочення виконання зобов`язання відповідачем, а саме не з 01.01.2022, а з 18.05.2024.

Також, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання, в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, за загальний період прострочки з 01.01.2022 по 26.06.2024 у розмірі 97 446,87 грн суд першої інстанції вважав, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв`язку з невірним розрахунком позивача, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні за загальний період прострочки з 18.05.2024 по 26.06.2024 у розмірі 6 001,60 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Якобчук Олександр Валерійович звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скаржник наполягає на тому, що оскільки строк поставки товару не був погоджений сторонами, помилково стверджувати, що відповідач протиправно не повертав грошові кошти позивачу.

За твердженням скаржника, суд першої інстанції не взяв до уваги того, що сторони перебували в стані узгодження всіх істотних умов договору поставки.

Як зазначив позивач у своїй позовній заяві 06 травня 2024 року позивачем було пред`явлено вимогу відповідачу про виконання зобов`язання щодо поставки товару або повернення коштів.

У відповідь на зазначену вимогу відповідач підтвердив свою готовність поставити паливні гранули, зазначивши базис поставки (істотні умови).

Позивач не повідомив про своє рішення щодо узгодження умов поставки товару.

Зазначене свідчить, що строк виконання зобов`язань відповідачем товару згідно виставлених рахунків ще не настав, а умов виконання таких зобов`язань на дату звернення до суду - позивачем та відповідачем не узгоджено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/8385/24 залишити без руху. Вказано на необхідність усунути недоліки апеляційної скарги та надати суду належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/8385/24 у встановленому порядку та розмірі, докази направлення копії апеляційної скарги сторонам у справі.

24.12.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано належні докази направлення копії апеляційної скарги сторонам у справі. Крім того, апелянтом заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору до часу розгляду апеляційної скарги по суті.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/8385/24 повторно залишено без руху. Відмовлено в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору до часу розгляду апеляційної скарги по суті. Вказано на необхідність усунути недоліки апеляційної скарги та надати суду належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/8385/24 у встановленому порядку та розмірі.

28.01.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича про усунення недоліків апеляційної скарги. В додатках містяться належні докази сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/8385/24. Призначено справу № 910/8385/24 до розгляду на 04.03.2025.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Скрипки І.М., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя Хрипун О.О., судді: Мальченко А.О., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 прийнято справу № 910/8385/24 до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Хрипун О.О., судді: Мальченко А.О., Михальська Ю.Б. Розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/8385/24 призначено на 17.03.2025.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечив, доводячи її безпідставність.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, що Фізичною особою-підприємцем Якобчуком Олександром Валерійовичем виставлено Фізичній особі-підприємцю Барановському Сергію Васильовичу рахунок на оплату № ЯОВ-1 від 21.08.2021 на суму 272 800,00 грн, який був оплачений позивачем на підставі платіжних доручень № 21 від 21.08.2021 на суму 70 000,00 грн та № 23 від 30.08.2021 на суму 202 800,00 грн.

06.05.2024 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу № 1 про поставку товару або повернення сплачених грошових коштів, що підтверджуються копією рекомендованого повідомлення про вручення 10.05.2024 уповноваженій особі відповідача.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач у визначений законом строк не здійснив поставку товару та не повернув суму попередньої оплати. Отже, заборгованість відповідача перед Барановським Сергієм Васильовичем становить 272 800,00 грн. Крім того, враховуючи неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань позивач просить суд також стягнути з Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича інфляційні втрати у розмірі 97 446,87 грн та 3% річних у розмірі 20 348,20 грн, розраховані за період з 01.1.2022 по 26.06.2024.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що строк поставки не настав.

Розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Відповідно до приписів ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як зазначалось колегією суддів вище та не заперечується скаржником у своїй апеляційній скарзі, що Фізичною особою-підприємцем Якобчуком Олександром Валерійовичем виставлено Фізичній особі-підприємцю Барановському Сергію Васильовичу рахунок на оплату № ЯОВ-1 від 21.08.2021 на суму 272 800,00 грн, який був оплачений Фізичною особою-підприємцем Барановським Сергієм Васильовичем на загальну суму в розмірі 272 800,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 21 від 21.08.2021 на суму 70 000,00 грн та № 23 від 30.08.2021 на суму 202 800,00 грн.

Суд зазначає, що наявність чи відсутність будь-яких зобов`язань сторін підтверджується первинними документами, що фіксують та підтверджують господарські операції, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов`язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу - одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо. Тобто, для надання первинним документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами.

У контексті вищевикладеного колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку між сторонами склалися фактичні правовідносини з поставки товару шляхом виставлення рахунку на оплату та його оплати, що відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, що правочин між сторонами може бути укладений в будь-який спосіб і сторони вільні у виборі форми правочину.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, за приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, що 06.05.2024 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу № 1 про поставку товару або повернення сплачених грошових коштів, що підтверджуються копією рекомендованого повідомлення про вручення 10.05.2024 уповноваженій особі відповідача.

Таким чином, колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги стосовно того, що оскільки строк поставки товару не був погоджений сторонами, помилково стверджувати, що відповідач протиправно не повертав грошові кошти позивачу, констатує, що Фізична особа-підприємець Якобчук Олександр Валерійович на виконання умов договору поставки, укладеного у спрощений спосіб, зобов`язаний був здійснити поставку товару позивачу у строк до 17.05.2024, враховуючи приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

При цьому, судом першої інстанції обгрунтовано не прийнято до уваги доводи позивача щодо необхідності здійснення поставки товару відповідачем у строк по 31.12.2021, оскільки, як вбачається із матеріалів справи та не спростовано скаржником у своїй апеляційній скарзі, що сторонами в рахунку-фактурі та відповідних платіжних дорученнях вказане узгоджено не було, а тому, на переконання колегії суддів, підлягають застосуванню саме норми ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Проте, матеріали справи не містять, а відповідачем/скаржником, у свою чергу, не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, у розумінні ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження передачі Фізичною особою-підприємцем Якобчуком Олександром Валерійовичем позивачу товару на загальну суму в розмірі 272 800,00 грн.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його у встановлений строк.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання.

Тобто, виходячи з аналізу положень ст. 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Як зазначалось колегією суддів вище, що 06.05.2024 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу № 1 про поставку товару або повернення сплачених грошових коштів, що підтверджуються копією рекомендованого повідомлення про вручення 10.05.2024, долученого до матеріалів справи.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів констатує, що скаржник прострочив своє грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки та яку позивач зажадав повернути на підставі частини другої статті 693 ЦК України.

Вказане зобов`язання, відповідно до положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами у договорі строку поставки, який виходячи із суті зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого постачальник (продавець) усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів.

Таким чином у скаржника (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, ч. 1 ст. 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, колегія суддів цілком погоджується із висновком суду першої інстанції, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання з повернення перерахованих позивачем коштів у розмірі 272 800,00 грн, починаючи з 18.05.2024, а тому позовні вимоги щодо стягнення 272 800,00 грн - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь за загальний період прострочки з 01.01.2022 по 26.06.2024 3% річних у розмірі 20 348,20 грн та інфляційні втрати у розмірі 97 446,87 грн.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем повернення грошових коштів за загальний період прострочки з 01.01.2022 по 26.06.2024 у розмірі 20 348,20 грн цілком погоджується із висновком суду першої інстнації, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з невірним розрахунком позивача щодо визначення початку перебігу строку, з якого виникає прострочення виконання зобов`язання відповідачем, а саме не з 01.01.2022, а з 18.05.2024.

Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за загальний період прострочки з 18.05.2024 по 26.06.2024 у розмірі 894,43грн.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013)

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Таким чином, інфляційні мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007р. "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання, у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, за загальний період прострочки з 01.01.2022 по 26.06.2024 у розмірі 97 446,87 грн цілком погоджується із судом першої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв`язку з невірним розрахунком позивача, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні за загальний період прострочки з 18.05.2024 по 26.06.2024 у розмірі 6 001,60 грн.

Підсумовуючи все вищевикладене в сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, колегія суддів цілком погоджується із судом першої інстанції, що з Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича на користь Барановського Сергія Васильовича підлягає стягненню заборгованість у розмірі 272 800,00 грн, 3% річних - 894,43 грн та інфляційні втрати у розмірі 6 001,60 грн.

Скаржником у суді апеляційної інстанції належними та допустимими доказами не спростовано висновку місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог, не доведено належного виконання умов договору.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Якобчука Олександра Валерійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/8385/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/8385/24 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу № 910/8385/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді Ю.Б. Михальська

А.О. Мальченко