ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2025м. ХарківСправа № 922/4489/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Базака А.А.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Бенденжук Л.О., самопредставництво,

відповідача: Павлов В.І., адвокат, ордер серії АХ № 1178732 від 19.03.2024 року,

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу,

за позовом Харківської міської ради, м. Харків,

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІРМА "РІВЛАД, ЛТД", м. Харків,

про стягнення коштів, розірвання договору оренди, зобов`язання повернути земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Харківська міська рада, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІРМА "РІВЛАД, ЛТД", про стягнення 110 224,93 грн заборгованості зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові відповідно до договору оренди землі від 11.04.2013 року за період з 01.01.2020 року по 28.02.2022 року, розірвання договору оренди землі від 11.04.2013 року щодо земельної ділянки загальною площею 0,1062 га по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові (кадастровий номер :07:047:0107) та про зобов`язання ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" повернути земельну ділянку загальною площею 0,1062 га по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові (кадастровий номер :07:047:0107) до земель запасу міста Харкова.

1. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17 грудня 2024 року прийнято позовну заяву Харківської міської ради до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/4489/24. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/4489/24 підготовче провадження і призначено підготовче засідання. 27 січня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, відмовлено у задоволенні клопотання (вх. № 643 від 10 січня 2025 року) відповідача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІРМА "РІВЛАД, ЛТД", про зупинення провадження.

Відносно реалізації сторонами свого права на подання заяви по суті справи: відповідачем надано відзив (вх. № 32680 від 30 грудня 2024 року), що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 30 грудня 2024 року; позивачем надано відповідь на відзив (вх. № 345 від 07 січня 2025 року), що прийнята до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 13 січня 2025 року; відповідачем навдоно заперечення на відповідь на відзив (вх. № 1550 від 20 січня 2025 року), що прийняті до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 21 січня 2025 року.

При цьому, суд зазначає, що строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегульовані розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи.

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II).

Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

2. ОПИС ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Як зазначено у позовній заяві, на підставі рішення 19 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 26.09.2012 року № 840/12 «Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд» між ХМР та ТОВ «РІВЛАД, ЛТД» укладено договір оренди землі від 11.04.2013 (надалі «Договір»). Відповідно до умов Договору ТОВ «РІВЛАД, ЛТД» передано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,1062 га по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові з кадастровим номером :07:047:0107 строком до 01.09.2061 року. Пунктом 5 Договору встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з витягом № 1228/12 від 26.11.2012 року становить 2 868 122,00 грн. Абзацом 2 п. 9 Договору передбачено, що розмір орендної плати за земельну ділянку на рік згідно з розрахунком № 59/13 від 11.01.2013 становить 4,8% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки і складає 137 669,86 грн (11 472,49 грн на місяць). Пунктом 10 Договору передбачено, що орендар самостійно здійснює обчислення орендної плати за землю з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки, визначеної законодавством, за затвердженими КМУ формами. Відповідно до листа ГУ ДПС у Харківській області № 23742/5/20-40-04-02-12 від 22.11.2024 року ТОВ «РІВЛАД, ЛТД» задекларовано та сплачено за 11 місяців 2020 року 239 422,43 грн, за 2021 рік 261 188,10 грн, за січень-лютий 2022 року 47 884,48 грн, за січень-вересень 2023 року 247 802,21 грн, за січень-березень 2024 року 86 813,37 грн. Як зазначає позивач, позов стосується стягнення заборгованості за користування земельною ділянкою загальною площею 0,1062 га по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові з кадастровим номером :07:047:0107 відповідно до Договору за період з 01.01.2020 року по 28.02.2022 року. Так, позивач зазначає, що рішенням 25 сесії ХМР 7 скликання від 27.02.2019 року № 1474/19 затверджено Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018 року, що застосовується з 01.01.2020 року. З посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 року у справі № 914/2848/22 позивач зазначає, що з дати вступу в дію нормативної грошової оцінки земель міста Харкова відповідач мав сплачувати новий розмір орендної плати. Отже, заборгованості відповідача складає 110 224,93 грн. Крім того, з посиланням на п. д ст. 141 ЗК України, ч. 1 ст. 32 ЗК «Про оренду землі», а також враховуючи, що відповідачем систематично сплачується орендна плата у розмірі меншому, ніж передбачено законодавством, позивач просить розірвати Договір.

30 грудня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 32680). Як зазначає відповідач, згідно п.п. «в» п. 13 договору розмір орендної плати переглядається у разі зміни нормативно-грошової оцінки. Разом з цим, відповідно до п. 36 договору, зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку. Отже, на думку відповідача, сторони у разі наявності підстав для зміни умов договору (зміни нормативно-грошової оцінки) мали право вчинити такі зміни, оформлюючи їх саме у письмовій формі. Проте, з моменту укладення договору оренди землі й по теперішній час жодних додаткових угод, змін чи доповнень до договору щодо розміру орендної плати не здійснювалося. Жодних пропозицій щодо зміни розміру орендної плати внаслідок зміни нормативногрошової оцінки від позивача не надходило, відтак сторони не скористалися своїм правом на зміну умов договору щодо розміру орендної плати. Водночас, автоматична зміна розміру орендної плати або зміна в односторонньому порядку договором не передбачена. Відтак, на думку відповідача, ним не допущено жодних порушень умов договору оренди землі від 11.04.2013 року або приписів чинного законодавства України. Також, відповідач вважає, що немає підстав для розірвання Договору, адже останній здійснив недоплату, що не є тотожнім «несплаті», що передбачено в якості підстави для розірвання Договору законодавством України.

07 січня 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 345). Позивач зазначає, що нормативна грошова оцінка земель встановлюється шляхом затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, яка здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою. Зазначене імперативне регулювання унеможливлює встановлення нормативної грошової оцінки земельних ділянок договором, зокрема договором між органом місцевого самоврядування і орендарем. Положеннями пункту 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. Будь-яких інших способів визначення бази для нарахування орендної плати за землю комунальної власності чинне податкове законодавство не передбачає. Водночас обов`язковість врахування нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності під час визначення розміру орендної плати встановлена законом (абзац другий частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель». Отже, у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності змінюється також розмір орендної плати. Зазначене відповідає положенням частини другої статті 632 ЦК України, відповідно до якої зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Положення договору оренди землі визначають лише розмір орендної плати, тобто розмір відсоткової ставки орендної плати щодо нормативної грошової оцінки, який застосовується під час розрахунку орендної плати. В якості обґрунтування позиції щодо наявності підстав для розірвання Договору, позивач посилається на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17.

20 січня 2025 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 1550). Відповідач вважає за необхідне повторно зазначити, що згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, в тому числі, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Укладаючи договір оренди землі від 11.04.2013 року підпунктом «в» пункту 13 сторони у справі передбачили, що розмір орендної плати переглядається у разі зміни нормативно-грошової оцінки. Сторони у разі наявності підстав для зміни умов договору (зміни нормативно-грошової оцінки) мали право вчинити такі зміни, оформлюючи їх саме у письмовій формі. Також, відповідач зазначає, що у позовній заяві позивачем не надано належного розрахунку орендної плати за період з 2020 по 2022 роки, а також не наведено ніякого нормативного обґрунтування розміру застосованих коефіцієнтів індексації. Сторонами у період дії договору оренди не здійснювалися звірки взаємних розрахунків, отже твердження позивача про неналежну сплату орендної плати є необґрунтованим та не підтверджується жодними наявними у справі письмовими доказами.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

3. ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ЗАБОРГОВАНОСТІ З ОРЕНДНОЇ ПЛАТИ

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 11 квітня 2013 року між Харківською міською радою (позивач, орендодавець за Договором) та ТОВ «РІВЛАД, ЛТД» (орендар, відповідач) укладено договір оренди землі за адресою м. Харків, вул. Блюхера (вул. Валентинівська), 18-Г з кадастровим номером :07:047:0107 загальною площею 0,1062 га. Згідно із п. 9 Договору розмір орендної плати за земельну ділянку на рік становить 4,8% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. За змістом частини дев`ятої статті 93 ЗК України відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

У відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 914/2848/22 зазначено наступне: «Велика Палата Верховного Суду зауважує, що для визначення розміру орендної плати за землі державної та комунальної власності базою для обрахунку є нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується, зокрема, для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Положеннями пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. Отже, нормативна грошова оцінка земель встановлюється шляхом затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, яка здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою. Зазначене імперативне регулювання унеможливлює встановлення нормативної грошової оцінки земельних ділянок договором, зокрема договором між органом місцевого самоврядування і орендарем.

Водночас обов`язковість врахування нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності під час визначення розміру орендної плати встановлена законом (абзац другий частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель»). Отже, у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності змінюється також розмір орендної плати. Зазначене відповідає положенням частини другої статті 632 ЦК України, відповідно до якої зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Велика Палата Верховного Суду висновує, що з моменту початку застосування відповідно до пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України нового розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності автоматично змінюються і права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, якщо він визначений у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки.

Велика Палата Верховного Суду висновує, що з моменту початку застосування відповідно до пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної або комунальної власності автоматично змінюються і права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, визначеної у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки. У таких правовідносинах відсутній обов`язок сторін вносити зміни до договору оренди шляхом укладення додаткової угоди, оскільки обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки виникає в орендаря з моменту початку застосування такої нормативної грошової оцінки»

Рішенням 25 сесії ХМР 7 скликання від 27.02.2019 року № 1474/19 затверджено Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018 року, що застосовується з 01.01.2020 року. У відповідності до витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :07:047:0107 станом на 22.11.2024 року становить 8 688 274,25 грн.

За таких обставин, з моменту затвердження нової нормативної грошової оцінки земельної ділянки, відповідач мав сплачувати орендну плату в новому розмірі. Внесення будь-яких змін до договору оренди не потребується.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, з урахуванням листа ГУ ДПС у Харківській області № 23742/5/20-40-04-02-12 від 22.11.2024 року, що ТОВ «РІВЛАД, ЛТД» задекларовано та сплачено за 11 місяців 2020 року 239 422,43 грн, за 2021 рік 261 188,10 грн, за січень-лютий 2022 року 47 884,48 грн, за січень-вересень 2023 року 247 802,21 грн, за січень-березень 2024 року 86 813,37 грн., суд зазначає, що він здійснений арифметично вірно, а отже позовні вимоги в частині стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові відповідно до договору оренди землі від 11.04.2013 року за період з 01.01.2020 року по 28.02.2022 року у розмірі 110 224,93 грн підлягають задоволенню в повному обсязі. З матеріалів справи вбачається та іншого не доведено відповідачем, що означена сума не була оплачена.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення повної оплати.

Відносно посилання відповідача на той факт, що між сторонами не здійснювалися звірки взаємних розрахунків, а отже твердження позивача про неналежну сплату орендної плати є необґрунтованим та не підтверджується жодними наявними у справі письмовими доказам, суд зазначає наступне.

Проведення звірки взаємних розрахунків в даному випадку не передбачено законодавством для стягнення заборгованості з орендної плати, а отже посилання позивача в цій частині є необґрунтованим, як і посилання на те, що заборгованості відповідача не підтверджена доказами.

Окремо суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17 зазначено наступне: «Добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Договір оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 є укладеним після досягнення сторонами усіх істотних умов, а це відбулося 19 листопада 2007 року за життя орендодавця і за його підписом і підстав вважати спірний договір неукладним немає».

У зв`язку із цим, відповідач не може одночасно займати позицію про відсутністю заборгованості за Договором, і про те, що недоплата орендної плати не є підставою для розірвання Договору.

4. ВІДНОСНО РОЗІРВАННЯ ДОГОВОРУ

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді розірвання договору. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Згідно із ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати. Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

Підпунктом 2 п. 38 Договору сторони погодили, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 зроблено висновок, що у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Водночас, судом враховується висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 де зазначено, що підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі. При цьому, у разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України - у разі істотності порушення договору іншою стороною.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 зазначає наступне: «У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus)».

З урахуванням принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), суд зазначає про те, що застосуванню підлягає саме ч. 2 статті 651 ЦК України, адже відповідачем сплачувалася орендна плата в меншому розмірі. При цьому, така несплата, очевидно, завдає збитки місцевій громаді, адже остання недоотримує грошові кошти, на які вона має право. Хоча поняття «істотність» має оціночний характер, однак в даному випадку суд переконаний, що недоотримання орендної плати місцевою громадою носить істотний характер, адже: 1) є наповнення місцевого бюджету задля виконання міський програм; 2) недоотримання грошових коштів місцевою громадою може мати наслідком зменшення/скорочення місцевих пільг для інших осіб.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач систематично не сплачував орендну плату, суд прийшов до висновку про істотне порушення відповідачем умов Договору, а отже і про наявність підстав для розірвання договору оренди землі від 11.04.2013 року щодо земельної ділянки загальною площею 0,1062 га по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові (кадастровий номер :07:047:0107) та про зобов`язання ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" повернути земельну ділянку загальною площею 0,1062 га по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові (кадастровий номер :07:047:0107) до земель запасу міста Харкова.

5. ВІДНОСНО РОЗПОДІЛУ СУДОВИХ ВИТРАТ

Таким чином, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем покладаються на відповідача.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Харківської міської ради задовольнити повністю.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІРМА "РІВЛАД, ЛТД" (61146, місто Харків, вулиця Валентинівська, будинок 21; ) на користь Харківської міської ради (61003, місто Харків, майдан Конституції, будинок 7; ; платіжні реквізити: отримувач: - ГУК Харків обл./МТГ Харків, код отримувача (ЄДРПОУ) 37874947, рахунок (IBAN) UA0020649, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету - 18010600) 110 224,93 грн заборгованості зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові відповідно до договору оренди землі від 11.04.2013 року за період з 01.01.2020 року по 28.02.2022 року.

Розірвати договір оренди землі від 11.04.2013 року щодо земельної ділянки загальною площею 0,1062 га по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові (кадастровий номер :07:047:0107).

Зобов`язати ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІРМА "РІВЛАД, ЛТД" (61146, місто Харків, вулиця Валентинівська, будинок 21; ) повернути земельну ділянку загальною площею 0,1062 га по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові (кадастровий номер :07:047:0107) до земель запасу міста Харкова.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІРМА "РІВЛАД, ЛТД" (61146, місто Харків, вулиця Валентинівська, будинок 21; ) на користь Харківської міської ради (61003, місто Харків, майдан Конституції, будинок 7; ; платіжні реквізити: отримувач Харківська міська рада, код отримувача (ЄДРПОУ) 04059243, рахунок (IBAN) UA0032986, банк Державна казначейська служба України м. Київ, МФО 820172) судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 9 084,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "12" березня 2025 р.

Суддя Н.В. Калініченко