РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.01.2025Справа № 910/5408/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Демидової А.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/5408/24

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Енерго Збут»

про стягнення 338678348,46 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Бровко О.М.;

від відповідача: Багдасарова Г.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Енерго Збут» (далі - відповідач) про стягнення 338678348,46 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем, як первісним кредитором, та відповідачем, як новим кредитором, укладено договір №ДВПВ22-112/ЛТ від 05.09.2022 року, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги за договорами, укладеними з Товариством з обмеженою відповідальністю "Анафі Трейд". Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати позивачеві за відступлення права вимоги виконав частково, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/5408/24, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 09.07.2024.

20.06.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Енерго Збут» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову та вказав, що позивачем належним чином не було виконано зобов`язання по спірному договору, а саме не здійснено передачу відповідачу належним чином завірених копій документів, що підтверджують право вимоги до боржника, як і не повідомлено боржника (шляхом поштового відправлення) про відступлення права вимоги новому кредитору, що надає право відповідачу в порядку статті 538 Цивільного кодексу України зупинити виконання своїх зобов`язань по договору, зокрема в частині повної та своєчасної оплати.

02.07.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» надійшла відповідь на відзив, у якій позивач проти доводів відповідача, викладених у відзиві, заперечив та вказав, що на виконання пункту 3.1 договору за попередньою домовленістю з представниками відповідача позивачем було здійснено направлення на узгодженого адресата та адресу документи, що підтверджують право вимоги до боржника. Позивач наголосив, що ним було повідомлено боржника про відступлення права вимоги на користь відповідача, що підтверджується відповідним повідомленням з відміткою про ознайомлення зі змістом повідомлення уповноваженою особою боржника.

08.07.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Енерго Збут» надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач вказав, що долучена позивачем експрес-накладна не містить опису вкладень документів, а тому неможливо встановити перелік направлених одержувачу документів та направлення таких документів було здійснено на адресу відміну від місцязнаходження відповідача та на ім`я особи, яка не є директором підприємства, інших доказів, які б підтверджували направлення та отримання документів відповідачем позивач суду не надав.

У судовому засіданні 09.07.2024 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання у справі.

12.08.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» надійшли письмові пояснення, у яких позивач наголосив, що право вимоги як товар не має матеріального вираження, а пунктом 2.4 договору визначено, що даний товар є таким, що перейшов до нового кредитора (покупця) з моменту укладення договору, з цього моменту обов`язок первісного кредитора (продавця) передати товар слід вважати виконаним. При цьому, позивач акцентує увагу, що жодного спеціального порядку передачі права вимоги договором не передбачено, тоді як твердження відповідача про те, що передача документів, які підтверджують право вимоги до боржника є окремим (додатковим) юридичним обов`язком, не слід ототожнювати з обов`язком щодо передачі права вимоги.

05.11.2024 року через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» надійшло клопотання про долучення доказів, у якому позивач просить суд з метою повного та всебічного розгляду справи долучити до матеріалів справи докази отримання відповідачем вимоги №50 від 18.04.2024.

У судовому засіданні 05.11.2024 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про задоволення клопотання позивача про долучення доказів, водночас, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті.

Під час розгляду справи по суті, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви, зокрема, до 23.01.2025.

У судовому засіданні 23.01.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити; представник відповідача заперечив проти позовних вимог, просив відмовити.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 23.01.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.09.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» (далі - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Захід Енерго Збут» (далі - новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №ДВПВ22-112/ЛТ (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові за договорами фінансової допомоги укладеними з ТОВ «Анафі Трейд» (боржник): №ЛТ21-53 від 16.04.21 року у розмірі 31678348,46 (тридцять один мільйон шістсот сімдесят вісім тисяч триста сорок вісім гривень 46 копійок); №ЛТ22-103 від 23.08.2022 року у розмірі 95350000,00 (дев`яносто п`ять мільйонів триста п`ятдесят тисяч гривень); №ЛТ22-105 від 25.08.2022 року у розмірі 120830000,00 (сто двадцять мільйонів вісімсот тридцять тисяч гривень); №ЛТ22-107 від 29.08.2022 року у розмірі 109810000,00 (сто дев`ять мільйонів вісімсот десять тисяч гривень); №ЛТ22-83 від 05.08.2022 року у розмірі 89230000,00 (вісімдесят дев`ять мільйонів двісті тридцять тисяч гривень); №ЛT22-87 від 11.08.2022 року у розмірі 95950000,00 (дев`яносто п`ять мільйонів дев`ятсот п`ятдесят тисяч гривень); №ЛТ22-99 від 22.08.2022 року у розмірі 85830000,00 (вісімдесят п`ять мільйонів вісімсот тридцять тисяч гривень), а разом 628678348,46 (шістсот двадцять вісім мільйонів шістсот сімдесят вісім тисяч триста сорок вісім гривень 46 копійок).

За цим договором новий кредитор одержує право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за договорами згідно п. 1.1 договору, а саме право на отримання грошових коштів у загальному розмірі: 628678348,46 (шістсот двадцять вісім мільйонів шістсот сімдесят вісім тисяч триста сорок вісім гривень 46 копійок) (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 1.3 договору до нового кредитора також переходить право на стягнення штрафних санкцій за порушення основного договору боржником в частині порушення зобов`язань по своєчасній оплаті грошових коштів, зазначених у п. 1.2 договору.

Пунктом 1.4 договору сторони встановили, що за відступлення права вимоги новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору 628678348,46 (шістсот двадцять вісім мільйонів шістсот сімдесят вісім тисяч триста сорок вісім гривень 46 копійок) у спосіб визначений законодавством України.

Згідно пункту 1.5 договору новий кредитор сплачує за відступлення права вимоги шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок первісного кредитора протягом 5 днів з дня отримання письмової вимоги первісного кредитора. Сторони домовились, що розрахунок за цим договором може бути також здійсненний шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником його обов`язків (пункт 2.1 договору).

За умовами пункту 2.4 договору право вимоги, зазначеної у п.1 цього договору, переходить до нового кредитора з моменту набрання чинності цим договором.

Відповідно до пункту 3.1 договору первісний кредитор зобов`язаний передати новому кредитору належним чином завірені копії документів, що підтверджують право вимоги до боржника, протягом трьох робочих днів з дня набрання чинності цим договором.

Згідно пункту 3.2 договору первісний кредитор не пізніше 3 (три) календарних днів з дня набрання чинності цим договором зобов`язаний шляхом поштового відправлення повідомити боржника про відступлення права вимоги за цим договором новому кредитору.

Пунктом 5.4 договору сторони засвідчили, що відступлення права вимоги суми боргу за цим договором не має ознак фінансових послуг, у зв`язку з чим на нового кредитора не поширюються вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Укладення цього договору не є наданням новим кредитором фінансової послуги та не потребує отримання відповідних дозволів, необхідність яких передбачена чинним законодавством України для надання фінансових послуг.

Цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, - по одному для кожної із сторін (пункт 5.6 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов`язання щодо оплати згідно пунктів 1.1, 1.4, 1.5 договору виконав частково, сплативши грошові кошти у загальному розмірі 290000000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №48896 від 01.03.2023 на суму 230000000,00 грн та №73718 від 01.05.2023 на суму 60000000,00 грн, у зв`язку з чим виник борг в сумі 338678348,46 грн

23.02.2024 року позивач за допомогою засобів електронного зв`язку направив на електронну адресу відповідача лист, у якому просив останнього сплатити наявну заборгованість по договору про відступлення права вимоги №ДВПВ22-112/ЛТ від 05.09.2022 у загальному розмірі 338678348,46 грн.

05.03.2024 року позивач за допомогою засобів електронного зв`язку направив на електронну адресу відповідача претензію №1 від 05.03.2024, у якій просив відповідача перерахувати протягом 5 днів заборгованість по договору про відступлення права вимоги №ДВПВ22-112/ЛТ від 05.09.2022 у загальному розмірі 338678348,46 грн.

18.04.2024 року позивач направив засобами поштового зв`язку на адресу відповідача вимогу №50 від 18.04.2024 та претензію №49 від 18.04.2024, у яких вимагав від відповідача сплатити наявну заборгованість по договору про відступлення права вимоги №ДВПВ22-112/ЛТ від 05.09.2022 у загальному розмірі 338678348,46 грн.

Втім, відповідач вказані претензії та вимогу залишив без відповіді і задоволення, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Приписами статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини 1 статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Отже, у Цивільному кодексі України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Статтею 177 Цивільного кодексу України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно із частиною 1 статті 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Водночас згідно із частиною 3 статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, право вимоги є об`єктом цивільних прав, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно пункту 1.5 договору новий кредитор сплачує за відступлення права вимоги шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок первісного кредитора протягом 5 днів з дня отримання письмової вимоги первісного кредитора. Сторони домовились, що розрахунок за цим договором може бути також здійсненний шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Втім, як встановлено судом, відповідач своїх зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної оплати у встановлений пунктом 1.5 договору строк не здійснив.

Тоді як, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 338678348,46 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача про невиконання позивачем умов пункту 3.2 договору щодо поштового повідомлення боржника про зміну кредитора, оскільки в матеріалах справи наявний примірник повідомлення №162/02 від 05.09.2022, з відміткою директора ТОВ «Анафі Трейд» (боржника) про його отримання, зі змісту якого вбачається, що позивач на виконання договору відступлення права вимоги, повідомив боржника про зміну кредитора, у зв`язку з чим додаткове повідомлення такого боржника за допомогою засобів поштового зв`язку є недоцільним та носить формалізований характер.

Відхиляє суд і доводи відповідача про невиконання позивачем умов пункту 3.1 договору щодо передачі новому кредитору належним чином завірених копій документів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачем було здійснено направлення обумовлених пунктом 3.1 договору документів на погоджену з відповідачем адресу та адресата, що підтверджується експрес-накладною від 01.11.2022. При цьому, здійснюючи часткову оплату за договором про відступлення права вимоги в травні 2023 року відповідач жодних зауважень щодо не отримання документів не висловлював, а умовами договору сторонами не було узгоджено вимог про направлення документів цінним листом з описом вкладення. У той же час, як зазначив Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі №910/4997/19 саме лише невиконання первісним кредитором обов`язку з передачі документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором, не свідчить про відсутність у нового кредитора права вимоги до боржника.

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Енерго Збут» про стягнення 338678348,46 грн задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Енерго Збут» (01014, м. Київ, бульвар Дружби народів, буд. 38, поверх 2, офіс 205, ідентифікаційний код 43202392) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, офіс 503, ідентифікаційний код 41449359) основний борг у розмірі 338678348 (триста тридцять вісім мільйонів шістсот сімдесят вісім тисяч триста сорок вісім) грн 46 коп. та судовий збір у розмірі 847840 (вісімсот сорок сім тисяч вісімсот сорок) грн 00 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.03.2025.

СуддяТ.В. Васильченко