ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

(додаткове)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. ХарківСправа № 922/4501/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Трофімова І.В.

при секретарі судового засідання Сидоренко О.В.

за участю:

представника позивача - Сєдова М.В.;

відповідача - Григор`єва О.М.;

представника відповідача - Сікози В.О.,

розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Григор`єва Олега Миколайовича про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Литвина Артема Миколайовича ( АДРЕСА_1 )
до Фізичної особи-підприємця Григор`єва Олега Миколайовича ( АДРЕСА_2 )
про стягнення 1'771'900 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Литвин Артем Миколайович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Григор`єва Олега Миколайовича про стягнення грошових коштів у розмірі 1'771'900 грн, які були сплачені за договором на виконання робіт у сфері розробки програмного забезпечення № 459 від 01.12.2023.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.03.2025 у справі №922/4501/24 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

10.03.2025 відповідач подав заяву (вх. №6064) про відшкодування судових витрат у справі.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд установив, що відповідач у відзиві заявив про намір подати докази понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Заява відповідача про стягнення судових витрат (вх.№ 6064) подана до суду 10.03.2025. Відтак, враховуючи приписи ч. 7 ст. 116 ГПК України, вказана заява подана до суду з дотриманням п`ятиденного строку з дня ухвалення рішення суду (05.03.2025).

За приписами ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Оскільки в рішенні Господарського суду Харківської області від 05.03.2025 у справі №922/4501/24 не було здійснено розподіл судових, які поніс відповідач, суд вважає за необхідне вирішити заяву (вх.№ 6064).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

У рішенні Господарського суду Харківської області від 05.03.2025 розгляд заяви про стягнення судових витрат (вх.№ 6064) було призначено на 13.03.2025 на 15:00 год.

13.03.2025 представник позивача подав заперечення на заяву відповідача, в яких вказав, що додані відповідачем до заяви про ухвалення додаткового рішення документи свідчать про завищення вартості витрат на професійну правничу допомогу, їх неспіврозмірність зі складністю справи та їх безпідставність в частині стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем на користь Адвокатського бюро "Августінова Олександра Михайловича", яке не приймало жодної фактичної участі під час розгляду справи в Господарському суді Харківської області. Крім того, долучені до заяви договори та акти виконаних робіт свідчать про виконання адвокатами дублюючих функцій, які полягають у однакових консультаціях, однаковому вивченні матеріалів справи, однаковому вивченні актуальної судової практики, що свідчить про створення відповідачем та його представниками документів, які свідчать про намагання завищити вартість отриманих юридичних послуг.

У судовому засіданні 13.03.2025 представник позивача підтримав свої заперечення на заяву.

Відповідач та його представник у судовому засіданні 13.03.2025 підтримали заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі.

При ухваленні додаткового рішення суд виходить з наступного.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частиною першою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та у постанові Великою Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

В якості доказів розміру понесених витрат на оплату послуг адвокатів відповідач надав суду копії:

- ордеру адвоката Попеля Д.В.;

- договору про надання правничої допомоги від 30.12.2024, укладеного між відповідачем та Адвокатським бюро "Августінова Олександра Михайловича";

- акта від 16.01.2025 до договору про надання правничої допомоги від 30.12.2024, укладеного між відповідачем та Адвокатським бюро "Августінова Олександра Михайловича", на суму 27'000 грн;

- акта від 30.01.2025 до договору про надання правничої допомоги від 30.12.2024, укладеного між відповідачем та Адвокатським бюро "Августінова Олександра Михайловича", на суму 15'000 грн;

- ордеру адвоката Сікози В.Я.;

- договору про надання правової допомоги від 04.02.2025, укладеного між відповідачем та адвокатом Сікозою В.Я.;

- акта від 09.03.2025 до договору про надання правничої допомоги від 04.02.2025, укладеного між відповідачем та адвокатом Сікозою В.Я., на суму 50'000 грн;

- платіжного доручення від 07.02.2025 на суму 15'000 грн.

Суд, дослідивши договір про надання правничої допомоги від 30.12.2024, укладений між відповідачем та Адвокатським бюро "Августінова Олександра Михайловича", акти до нього, а також ордер адвоката Попеля Д.В., зазначає таке.

Згідно з приписами статті 60 ГПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Зі змісту ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з частиною 2 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41 затверджено Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги (зі змінами відповідно до рішення Ради адвокатів України № 36 від 08 червня 2024 року) (надалі - Положення).

Згідно з пунктом 2 Положення ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05.07.2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та іншими законами України.

Відповідно до п. 4 Положення ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.

Ордер, що видається адвокатом, який здійснює свою діяльність індивідуально, підписується адвокатом (власноручно або електронним підписом) та посвідчується печаткою адвоката (за її наявності) (п. 9 Положення).

Відповідно до п. 10 Положення ордер, який видається адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням, обов`язково має містити підпис адвоката (власноручний або електронний) який надає правничу допомогу на підставі цього ордера, та підпис (власноручний або електронний) керівника адвокатського бюро, адвокатського об`єднання і скріплений печаткою юридичної особи (за її наявності). Під час дії воєнного стану на території України дозволяється видача адвокатським бюро/адвокатським об`єднанням ордеру без скріплення його печаткою юридичної особи та без підпису керівника адвокатського об`єднання, адвокатського бюро. Правовідносини між адвокатом, який надає правничу допомогу на підставі цього ордера та адвокатським об`єднанням, адвокатським бюро врегульовуються внутрішніми документами цих організаційно правових форм здійснення адвокатської діяльності.

На підтвердження прав адвоката Попеля Д.В. на представництво інтересів відповідача до матеріалів справи додано ордер серії АІ № 1779146 від 30.12.2024. В ордері вказано, що він виданий адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально.

Таким чином, ордер серії АІ № 1779146 від 30.12.2024 видано адвокатом, який здійснює свою діяльність індивідуально, а не адвокатським бюро.

З огляду на зазначене, наданий відповідачем ордер серії АІ № 1779146 від 30.12.2024 не може вважатися належним доказом на підтвердження факту надання Адвокатським бюро "Августінова Олександра Михайловича" відповідачу послуг з професійної правничої допомоги в сумі 42'000 грн.

Відтак, суд не вбачає підстав для стягнення з позивача витрати відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 42'000 грн, яка була надана за договором про надання правничої допомоги від 30.12.2024, укладеним між відповідачем та Адвокатським бюро "Августінова Олександра Михайловича".

Щодо витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 50'000 грн, яка була надана за договором про надання правничої допомоги від 04.02.2025, укладеним між відповідачем та адвокатом Сікозою В.Я., на суму 50'000 грн, суд зазначає таке.

За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Суд установив, що відповідачем під час розгляду цієї справи було отримано правову допомогу від адвоката Сікози В.О. (надалі - адвокат) за договором про надання правової допомоги від 04.02.2025 (надалі Договір).

Відповідно до п. 6.1. Договору сторони дійшли згоди, що оплата за надану правову допомогу, складає суму 50'000 гривень, що включає в себе представництво інтересів клієнта в суді, консультування, підготовка клопотань, інших процесуальних документів, участь у судових засіданнях в якості адвоката у судах всіх інстанцій до прийняття остаточного рішення по справі.

09 березня 2025 року між відповідачем та адвокатом підписано акт прийняття-передачі наданих послуг по Договору, в якому зазначено про надання останнім послуг на загальну суму 50'000 в наступному обсязі:

- вивчення матеріалів судової справи №922/4501/24 8000 грн (2 години);

- надано усні та письмові консультації щодо справи №922/4501/24 8000 грн (2 години);

- здійснено аналіз судової практики розгляду спорів, що виникають із аналогічних правовідносин 8000 грн (2 години);

- підготовлено додаткові письмові пояснення у справі №922/4501/24 та направлено до Господарського суду Харківської області 14'000 грн (3,5 години);

- участь в судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції поза приміщенням суду 14.02.2025 та 05.03.2025 року 12'000 грн (3 години). Вартість погодинної ставки роботи адвоката складає 4000 грн за 1 (одну) годину роботи.

Отже, в Договорі зазначено про фіксований розмір гонорару адвоката, а в акті вказано про погодинну оплату із розрахунку 4000 грн за 1 (одну) годину роботи.

Суд зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Суд, дослідивши вказаний акт, беручи до уваги заперечення позивача, вважає, що відсутні підстави для стягнення з позивача витрат, пов`язаних з:

- вивченням матеріалів судової справи №922/4501/24 8000 грн (2 години);

- наданням усних та письмових консультацій щодо справи №922/4501/24 8000 грн (2 години);

- аналізу судової практики розгляду спорів, що виникають із аналогічних правовідносин 8000 грн (2 години), оскільки всі зазначені вищі послуги охоплюються послугою "підготовка додаткових письмових пояснень у справі №922/4501/24".

Таким чином, суд вважає доведеним факт понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 26'000 грн, в тому числі:

- підготовка додаткових письмових пояснень у справі №922/4501/24 14'000 грн (3,5 години);

- участь в судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції поза приміщенням суду 14.02.2025 та 05.03.2025 року 12'000 грн (3 години).

Дослідивши надані докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатів, беручи до уваги рівень складності даної справи, об`єм вчинених представником відповідача дій, керуючись критерієм реальності адвокатських витрат, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд дійшов висновку про задоволення вимог відповідача по стягненню з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26'000 грн (14'000 + 12'000).

Керуючись ст. 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Заяву Фізичної особи-підприємця Григор`єва Олега Миколайовича про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі - задовольнити частково.

Ухвалити додаткове рішення у справі № 922/4501/24.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Литвина Артема Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; ідент. код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Григор`єва Олега Миколайовича ( АДРЕСА_2 ; ідент. код НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26'000 грн.

Видати наказ після набрання додатковим рішенням законної сили.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Додаткове рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту додаткового рішення до суду апеляційної інстанції.

Повний текст додаткового рішення складено 18.03.2025.

Суддя І.В. Трофімов