ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" березня 2025 р. Справа № 924/64/25

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Виноградової В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом селянського (фермерського) господарства "Надія"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ВВТ Груп"

про стягнення 66468,26 грн

встановив: селянське (фермерське) господарство "Надія" звернулось до Господарського суду Хмельницької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ВВТ Груп" 66468,26 грн, з яких: 65339,06 грн основного боргу за поставлений товар, 214,45 грн 3% річних, 914,75 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 20.01.2025 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №924/64/25 для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ним на виконання умов договору поставки сільськогосподарської продукції №133-11/24С від 05.11.2024, відповідачеві було поставлено товар сою, проте відповідач не здійснив розрахунки за поставлену сільськогосподарську продукцію в повному обсязі. Як на правову підставу позову позивач посилається на положення ст.ст. 11, 526, 652, 626, 692 ЦК України.

Відповідач відзиву на позов не надав, хоча був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи. Ухвала суду від 20.01.2025 направлена відповідачу до його електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 22.01.2025.

З приводу наведеного судом враховуються положення ч. 6 ст. 242 ГПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами відповідно до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

05.11.2024 між товариством з обмеженою відповідальністю "ВВТ Груп" (Покупець) та селянським (фермерським) господарством "Надія" (Постачальник) укладено договір поставки сільськогосподарської продукції №133-11/24С (далі - Договір) відповідно до п. 1.1. якого, Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію, а саме: соя (код Товару згідно з УКТ ЗЕД), урожаю 2024 року, надалі іменований як "Товар", в кількості, у строки і на умовах, передбачених в цьому Договорі.

У п. 2.1 Договору сторони узгодили кількість ціну і загальну вартість товару - 27 (+/- 10%) тонн сої, ціна за одиницю метричної тони - 15350,88 грн без ПДВ, загальна вартість - 472500,09 грн (+/- 10%)(з ПДВ).

Також у п. 2.2 Договору зазначено, що загальна вартість Товару складає: 472500,09 грн +-10% в т.ч. ПДВ.

У п. 3.1 Договору сторони узгодили, що Постачальник поставляє Товар Покупцеві в заліковій вазі на умовах поставки DAP відповідно до умов ІНКОТЕРМС 2020 - ТОВ "ВВТ Грейн" (адреса: 32101, Хмельницька обл., Ярмолинецький р-н, смт. Ярмолинці, вул. Гагаріна, буд. 44/1), в подальшому - "елеватор поставки". Базис поставки DAP використовується з урахуванням умов, визначених в цьому Договорі.

У п. 3.2 Договору сторони визначили строк постачання Товару по 08.11.2024 включно. Поставка Товару партіями допускається.

Датою поставки Товару Постачальником вважається фактична його передача Покупцеві на елеваторі поставки в заліковій вазі та наданням Покупцю видаткової накладної на Товар. Під терміном "залікова вага" розуміється фізична вага товару, зменшена на розрахункову величину маси відхилень від показників якості по вмісту вологи та смітної домішки, які визначені в пункті 6.1 Договору (п. 3.4 Договору).

У п. 4.1 Договору сторони домовились, що оплата 86 % вартості кожної партії Товару здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 2 банківських днів з моменту надання видаткової накладної (у заліковій вазі), отримання від елеватору реєстрів ТТН на прийняте зерно з визначенням якості по середньодобовому зразку та за умови виставлення рахунку та підписання даного Договору; 14 % вартості партії Товару - протягом 2 банківських днів, наступних за датою отримання оригіналів документів: договір, видаткові накладні та статутні документи.

У випадку порушення Постачальником, вимог пункту 5.1. цього Договору, Покупець має право притримати оплату Товару у розмірі 10 % від його загальної вартості, до моменту усунення Постачальником такою порушення, без застосування до Покупця будь-яких штрафних санкцій (п. 4.2. Договору).

У випадку Порушення Постачальником, вимог пункту 5.4. цього Договору, Покупець має право притримати оплату Товару у розмірі 10 % від його загальної вартості, до моменту усунення Постачальником такого порушення, без застосування до Покупця будь-яких штрафних санкцій (п. 4.3. Договору).

В пункті 4.4 Договору Сторони узгодили, що оплата Товару партіями допускається.

Відповідно до п. 5.3 Договору Постачальник зобов`язується надати Покупцю не пізніше дати постачання Товару видаткові накладні.

Згідно з п. 5.4 Договору Постачальник зобов`язується зареєструвати податкові накладні на Товар в строки та в порядку, що передбачені діючим законодавством України.

У пункті 9.1 Договору визначено, що Сторони вирішуватимуть спори шляхом переговорів. У випадку, якщо Сторони не дійшли взаємної згоди шляхом переговорів такий спір розглядається в господарському суді відповідно до чинного законодавства України за встановленими правилами підсудності.

Договір вступає в силу з моменту підписання і діє до повного виконання зобов`язань Сторонами (п. 11.1 Договору).

Договір містить підписи представників сторін, скріплені відтисками печаток.

Позивачем на підставі зазначеного Договору відповідно до видаткової накладної №02 від 05.11.2024, яка містить підписи представників, скріплені відтисками печаток сторін, поставлено відповідачу сою (код ) в кількості 26,669 тонн на загальну суму 466707,59 грн (з ПДВ) .

Позивачем виставлено відповідачу рахунок №02 від 05.11.2024 на оплату сої (код ) в кількості 26,669 тонн на загальну суму 466707,59 грн.

У листі від 05.11.2024 адресованому відповідачу позивач підтвердив, що товар поставлений згідно умов Договору від 05.11.2024 є продукцією власного виробництва, вирощеною на власних та/або орендованих землях в Хмельницькій області; постачальник має статус сільгоспвиробника в 2024 році та є суб`єктом оподаткування.

Згідно із квитанцією № 1 ДПС України від 04.12.2024 у ЄРПН зареєстровано податкову накладну №2 від 05.11.2024 на суму 485303,47 грн видану позивачем щодо поставки відповідачу 26,669 т. сої на суму 466707,59 грн.

Відповідно до платіжної інструкції №941 від 08.11.2024 на підставі рахунку №2 від 05.11.2024, договору №133-11/24С від 05.11.2024 відповідач сплатив позивачу 401368,53 грн за отриману сою.

Позивач звернувся до відповідача із претензією вих. №ФГ-0005 від 27.12.2024 (направлена експрес-накладною №3103 від 27.12.2024), в якій, зокрема, зазначивши про направлення відповідачу всіх документів передбачених п.п. 4.1, 5.1-5.5 договору, про існування непогашеної заборгованості в розмірі 65339,06 грн за договором поставки №133-11/24С від 05.11.2024, просив повідомити причини невиконання відповідачем своїх зобов`язань та сплатити заборгованість за Договором.

Крім того, позивачем в матеріали справи надано копії скріншотів електронної пошти про надіслання документів та переписки між сторонами в месенджері вайбер щодо оплати решти товару.

Оскільки відповідач не здійснив повністю оплату отриманого товару, позивач просить стягнути з відповідача 65339,06 грн основного боргу, 214,45 грн 3% річних, 914,75 грн інфляційних втрат.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги таке.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України передбачено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 11 ЦК України та 174 ГК України унормовано, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 627 ЦК України закріплює свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини між сторонами виникли із договору поставки.

Так, 05.11.2024 між позивачем як постачальником та відповідачем як покупцем було укладено договір поставки сільськогосподарської продукції №133-11/24С, відповідно до якого, постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію - сою урожаю 2024 року в кількості у строки і на умовах передбачених у цьому договорі.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи слідує, що позивач на виконання договору поставки сільськогосподарської продукції №133-11/24С від 05.11.2024 поставив, а відповідач прийняв 26,669 т. сої (код ) на загальну суму 466707,59 грн, що підтверджується видатковою накладною №02 від 05.11.2024. Позивачем виставлено відповідачу рахунок від 05.11.2024 на оплату 26,669 т. сої (код ) на загальну суму 466707,59 грн.

Натомість, відповідач відповідно до платіжної інструкції № 941 від 08.11.2024, на підставі рахунку від 05.11.2024 лише частково здійснив оплату отриманого товару на суму 401368,53 грн.

Верховний Суд, зокрема, у постановах від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 30.01.2019 у справі №905/2324/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 21.05.2019 у справі №904/6726/17, від 05.06.2019 у справі №905/1562/18, від 10.06.2019 у справі №911/935/18, від 11.06.2019 у справі №904/2394/18, від 05.09.2019 у справі №910/14371/18 зазначав, що, з урахуванням конкретних обставин справи до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій тощо.

Отже, часткова оплата відповідачем поставленого йому товару свідчить про визнання ним основного боргу за договором та безспірність вимог позивача в частині основного боргу.

Проте, відповідачем відповідно до умов договору не оплачено решту поставленого товару. Пояснень на претензію позивача щодо причин невиконання договірного обов`язку по оплаті решти товару не надано, як і не висловлено зауважень, претензій щодо виконання позивачем умов договору, зокрема п. 4.1. Матеріали справи не містять доказів порушення позивачем умов пунктів 5.1-5.5 договору щодо зобов`язання позивача надати відповідачу низку необхідних документів при поставці товару. Крім того, відсутні й докази про звернення відповідача до позивача як з вимогами (претензіями) про надіслання оригіналів (копій) необхідних документів, так і з вимогами про неотримання ним товару.

Доказів оплати відповідачем поставленого товару на суму 65339,06 грн, як і доказів, які б спростовували виникнення вказаної заборгованості, матеріали справи не містять.

З огляду на наведене, враховуючи наявність доказів на підтвердження отримання відповідачем товару в повному обсязі, відсутність у відповідача будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання позивачем прийнятих за договором зобов`язань, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 65339,06 грн. заборгованості за поставлений товар підлягають задоволенню.

Статтями 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч. 7 ст. 193 ГК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

З огляду на несплату відповідачем решти вартості товару позивач просить стягнути з відповідача 214,45 грн 3% річних та 914,75 грн інфляційних втрат згідно з поданими розрахунками.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадж ення № 12-79гс19).

Суд, проаналізувавши та перевіривши з використанням ІСП "Законодавство" складений позивачем розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи положення ст. 14 ГПК України, вважає заявлені до стягнення 3% річних в розмірі 214,45 грн та інфляційні втрати в розмірі 914,75 грн є арифметично правильними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Контрозрахунку та заперечень відповідача проти заявлених нарахувань суду не подано.

Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ( ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з врахуванням вищенаведеного, загальних засад цивільного законодавства, визначених у ст. 3 ЦК України - справедливість, добросовісність та розумність, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог. Доказів, які б спростовували позовні вимоги суду не подано.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із задоволенням позову покладаються на відповідача з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", оскільки позов подано в електронній формі.

Крім того, статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У позові та у заяві від 25.02.2025 позивач просить стягнути з відповідача 15000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи..

Судом враховується, що відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України).

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, у підтвердження витрат на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги від 14.01.2025, укладеного між позивачем (Клієнт) та адвокатом Плавуцьким Вадимом Вікторовичем (Виконавець), згідно з п. 1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Клієнт доручає, а Виконавець відповідно до чинного в Україні законодавства приймає на себе зобов`язання надавати юридичні консультації, здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Клієнта у Господарському суді Хмельницької області за позовом СФГ "Надія" до ТОВ "ВВТ Груп" про стягнення заборгованості за договором поставки сільськогосподарської продукції №133-11/24С від 05.11.2024.

У п. 4 договору про надання правничої допомоги сторони у узгодили, що гонорар адвоката за виконання цього договору є фіксованим та становить 15000,00 гривень. Гонорар підлягає сплаті Клієнтом у термін 90 днів з дня підписання акту приймання - передачі наданих послуг.

Договір про надання правничої допомоги вважається виконаним після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг (п. 6 договору про надання правничої допомоги).

При укладенні цього Договору Клієнт усвідомлює, що сума оплати - гонорар, сплачений Виконавцю за цим Договором не є фінансуванням або гарантією позитивного рішення по справі на користь Клієнта, а є винагородою за роботу Виконавця, а оплата додаткових витрат є компенсацією витрат понесених Виконавцем в зв`язку з здійсненням захисту (представництва) Клієнта (п. 11 договору про надання правничої допомоги).

Пунктом 13 договору про надання правничої допомоги передбачено, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором, а саме до винесення Господарським судом Хмельницької області рішення у справі за позовом Клієнта до ТОВ "ВВТ Груп" про стягнення заборгованості за договором поставки сільськогосподарської продукції №133-1 1/24С від 05.11.2024.

Між позивачем та адвокатом Плавуцьким Вадимом Вікторовичем складено акт від 25.02.2025 приймання-передачі наданих послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 14.01.2025, відповідно до якого Виконавець надав Клієнту професійну правничу допомогу відповідно до договору про надання правничої допомоги від 14.01.2025 про стягнення з ТОВ "ВВТ Груп" заборгованості за договором поставки сільськогосподарської продукції №133-11/24С від 05.11.2024 в обсязі наведеному в описі наданих послуг та у повній відповідності з укладеним договором; Клієнт підтверджує надання Виконавцем професійної правничої допомоги відповідно до договору від 14.01.2025 та в обсязі наведеному в описі наданих послуг та жодних претензій до Виконавця не має; вартість послуги яка підлягає сплаті Клієнтом за надання правничої допомоги Виконавцю становить 15000,00 грн.

Як додаток до акту приймання-передачі наданих послуг від 25.02.2025 складено опис робіт (наданих послуг) у справі №924/64/25 відповідно до договору про надання правничої допомоги від 14.01.2024, згідно із яким Адвокат надав, а Клієнт отримав послуги:

1. укладення договору про надання правничої допомоги 0,30 год;

2. правовий аналіз договору поставки сільськогосподарської продукції №133-11/24С від 05.11.2024 та інших первинних документів до нього 1 год;

3. надання консультацій Клієнту та визначення способу захисту порушеного права 0,30 год;

4. проведення розрахунку 3% річних та інфляційних втрат 1 год;

5. складання та подання до суду позовної заяви та виготовлення додатків до неї 4 год;

6. складання та подання до суду заяви, що підтверджують витрати на професійну правничу допомогу 0,30 год;

7. складання та підписання акту прийому-передачі наданих послуг 0,30 год.

Адвокатом Плавуцьким В.В. виставлено позивачу рахунок №01/25 від 03.02.2025 на оплату надання правничої допомоги у справі за позовом СФГ "Надія" до ТОВ "ВВТ Груп" про стягнення заборгованості за договором поставки с/г продукції №133-11/24С від 05.11.2024 у справі №924/64/25 в сумі 15000,00 грн.

Відповідно до платіжних інструкцій №117 від 03.02.2025, №118 від 05.02.2025 позивач сплатив Адвокату відповідно 10000,00 грн та 5000,00 грн вартості правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 14.01.2025р.

Крім того, матеріали справи містять копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №412 від 07.07.2008, виданого адвокату Плавуцькому В.В. та ордера ВХ №1086763 від 14.01.2025 на надання правничої допомоги СФГ "Надія" адвокатом Плавуцьким В.В. у Господарському суді Хмельницької області на підставі договору від 14.01.2025.

Суд бере до уваги, зокрема, що позовна заява СФГ "Надія" до ТОВ "ВВТ Груп" про стягнення 66468,26 грн, клопотання про долучення доказів у справі підписані адвокатом Плавуцьким В.В.

Таким чином, позивач згідно з вимогами ст. 74 ГПК України довів надання йому послуг професійної правничої допомоги під час розгляду справи №924/64/25 у Господарському суді Хмельницької області.

Водночас, судом враховується, що згідно з ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати суду при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України, якою передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, у ч. 5 ст.129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14.09.2022 у справі №910/3337/21, від 01.12.2022 у справі №910/10404/21, від 06.12.2022 у справі №910/15998/20 ).

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У постанові від 12.01.2023 у справі №908/2702/21 Верховний Суд, здійснивши правовий аналіз норм статей 126, 129 ГПК України, дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справи; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі №922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19, від 07.09.2022 у справі №912/1616/21.

Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд в тому числі і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. При цьому таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.

Однак, застосовуючи критерій співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених як у частині четвертій статті 126 ГПК України, так і у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України (позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.01.2023 у справі №908/2702/21).

Також Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанови від 28.04.2021 у справі №902/1051/19, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

Таким чином, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім того, згідно з висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 правовою позицією, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги. ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

Верховний Суд у постанові від 30.08.2023 у справі №911/3586/21 зазначив, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Разом з тим, суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, враховуючи, зокрема ціну позову, час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Так, здійснюючи оцінку витрат позивача на професійну правничу допомогу, судом зауважується, що згідно з договором про надання правничої допомоги від договір про надання правничої допомоги від 14.01.2025; акт приймання передачі наданих послуг від 25.02.2025; адвокатом Плавуцьким В.В. позивачу була надана правнича допомога у справі всього на суму 15000,00 грн.

Водночас суд, проаналізувавши, зокрема, матеріали справи, надані позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу вищенаведені докази: договір про надання правничої допомоги від 14.01.2025; акт приймання передачі наданих послуг від 25.02.2025; опис робіт (наданих послуг) від 25.02.2025, зазначає, що: правовий аналіз договору поставки, надання консультацій клієнту, визначення способу захисту, проведення розрахунків, складання та подання до суду позовної заяви та виготовлення додатків до неї є складовими підготовки позовної заяви (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.01.2022 у справі №756/8241/20); укладення договору про надання правничої допомоги, складання та подання до суду заяви, що підтверджують витрати на професійну правничу допомогу, складання та підписання акту прийому передачі наданих послуг (на підготовку кожної з яких затрачено по 30 хв.) не може бути ототожнена з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору, а тому витрати на підготовку таких заяв не підлягають відшкодуванню (правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22, додаткових постанов ВС від 23.04.2024 у справі №917/612/23, від 04.07. 2024 у справі № 910/2286/23, від 19.06. 2024 року у справі №170/332/22; від 31.08.2022 у справі №914/1564/20 та у додаткових постановах від 20.09.2023 у справі №922/838/22, від 14.09.2023 у справі №911/3076/21, від 06.09.2023 у справі №914/131/22, від 30.08.2023 у справі №911/3586/21, від 25.07.2023 у справі №914/4092/21, від 07.02.2023 у справі №922/4022/20, від 23.08.2022 у справі №909/328/18, від 05.07.2022 у справі №910/10507/21).

Водночас, суд враховує те, що спір у справі №924/64/25 є спором незначної складності, не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом; регулювання спірних правовідносин не передбачає великої кількості законів та підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню та судової практики для підготовки правової позиції у справі, матеріали справи не містять великої кількості документів (договір, одна видаткова накладна, рахунок на оплату, податкова накладна, платіжна інструкція, претензія), на дослідження яких би адвокат витратив значний час; проведення розрахунку 3% річних, інфляційних втрат за один місяць зводиться до не складних арифметичних дій (витрачено 1 год); предметом спору є стягнення грошових коштів в сумі 66468,26 грн; розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, зважаючи на рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду представником позивача документів, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру враховуючи предмет та підстави позову, суд вважає, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн є неспівмірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, необхідністю витраченого часу на надання таких послуг, а також не відповідає критерію розумності їх розміру.

Отже, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для обмеження такого розміру, з огляду на розумну необхідність судових витрат у цій справі до 6000 грн.

В решті вимог заяви позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу слід відмовити як таких, що не відповідають зазначеним вище принципам та критеріям.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 74, 86, 129, 231, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

позов селянського (фермерського) господарства "Надія" до товариства з обмеженою відповідальністю "ВВТ Груп" про стягнення 66468,26 грн, з яких 65339,06 грн основного боргу, 214,45 грн 3% річних, 914,75 грн інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ВВТ Груп" (01054, м. Київ, вул. Олеся Гончара, буд. 41А, оф. 310, код 36716311) на користь селянського (фермерського) господарства "Надія" (32130, Хмельницька обл., Хмельницький р-н, с. Вихилівка, код 14175364) 65339,06 грн (шістдесят п`ять тисяч триста тридцять дев`ять гривень 06 копійок) основного боргу, 214,45 грн (двісті чотирнадцять гривень 45 копійок) 3% річних, 914,75 грн (дев`ятсот чотирнадцять гривень 75 копійок) інфляційних втрат, 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) витрат зі сплати судового збору, 6000,00 грн (шість тисяч гривень 00 копійок) витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ.

В решті заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Суддя В.В. Виноградова