ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2025 року м.Дніпро Справа № 904/2454/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Кощеєва І.М., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання: Карпенко А.С.

Представники сторін:

від позивача: Хлабистін Дмитро Миколайович (в залі суду) - від АТ "Українська залізниця" - адвокат, довіреність №б/н від 09.12.2024р.

від скаржника: Муходінов Микола Леонідович (поза межами приміщення суду) - від Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - адвокат, довіреність 122/12 від 26.12.2024р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариство ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі №904/2454/24 (суддя Юзіков С.Г.)

За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

До Приватного акціонерного товариство "ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ"

про стягнення 3 % річних та індексу інфляції

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі №904/2454/24 позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 32 782,75 грн. 3 % річних, 146 200,56 грн. індексу інфляції, 3 028,00 грн. судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що 01.07.2022р. сторони уклали Договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (далі Договір. В процесі господарської діяльності Позивач надавав послуги Відповідачеві в межах реалізації зобов`язань за Договором. Відповідач спожиті послуги своєчасно не оплатив, у зв`язку з чим Позивач звертався до суду з позовом до Відповідача.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2022 у справі № 904/3881/22, залишеним без змін Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.08.2023, позов задоволено, з ПрАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Українська залізниця" стягнуто 797 320,80 грн. - плати за користування вагонами, 74 304,84 грн. - збору за зберігання вантажу, 13 074,38 грн. - судового збору.

Беручи до уваги факти, встановлені у справі № 904/3881/22, рішення в якій набрало законної сили, місцевий господарський суд встановив, що Відповідач підписав відомості плати за користування вагонами ф.ГУ-46 №07059188, 10059194, 10059195, 10059196, 13059187, 13059203, 13059184, 14059186, 14059205, 15059223, 17059223, 17059224, 17059204, 10059176, 18059255, 19059228 та накопичувальні картки ф.ФДУ-92 №09059035, 09059036, 13059042, 13059043 із запереченнями. Вказане унеможливило списання залізницею плати за користування вагонами зазначеними в накладних № 42369694, 42864496, 42369603, 42369660, 42369678, 42369702, 42371377, 42377614, 42377598, 15323, 15324, 15169, 15330, 15331, 75401, 75505, 75409, 75372, 18558, 18557, 75400, 75399, 00186, 00182, 00187, 00195, 00196, 75279, 75286, 01576, 01577, 01575, 01573, 01580, 75599, 200535, 19071, 19072, 19073, 75275, 75282, 75273, 61398, 75398, 15322, 75410, 75408, 00181, 00000088, 01574, 200519, 200527, 18906, 15329, 75288, 75276, 12665, 15327, 15332, 15328, 15011, 01254, 01255, 01256, 75280, 75270, 75267, 01257, 15321, 75728, 75727, 75724, 75729, 75730, 75268, 75287, 75271, 61488, 61478, 61477, 61523, 00197, 75725, 75726, 15402, 01251, 15399, 61491, 61479, 61490, 61489, 14475, 19790, 61524, 000027, 199422, 199489, 199463, 201962, 00000542, 00000541, 00000553, 202150, 202176, 202127, 202135, 202317, 16159, 201657, 201996, 201988, 202002, 202010, 16396, 16158, 16398, 16397, 61513, 61512, 75723, 94, 615252, 00000104, 00000559, 00000560, 00000556, 197905, 197913, 201707, 201699, 201673, 000033, 000033, 19526, 20085, 20084, 20081, 20083, 20082, 20080, 01671, 16148, 008675, 008697, 008673, 008624, 16153, 16156, 16155, 16157, 16152, 01214, 76456, 76454, 202242, 201897, 202234, 202267, 202259, 008674, 201913, 199455, 199414, 201889, 201939, 199448, 199471, 199497, 202192, 202200, 202218, 202184, 202226, 202044, 202028, 202051, 202069, 01245, 16149, 01662, 16154, 202333, 002599, 202036, 01246, 76452, 76455, 202275, 199430, 201871, 201921, 008625, 201905, 76453, 16151, 008623, 008622 у розмірі 797 320,80грн. з ПДВ та збору за зберігання вантажу за накопичувальними картками ф.ФДУ-92 №09059035, 09059036, 13059042, 13059043 у розмірі 74 304,84 грн. з ПДВ. При цьому, з огляду на умови пункту 2.1.7 Договору обов`язок підписати означені накопичувальні картки та відомості плати у Відповідача виник після двох робочих днів від дня надання послуг, що підтверджується одним із документів передбачених п. 1.4 Договору. Виходячи з положень чинного законодавства, Договору та інших доказів, у Відповідача виник обов`язок внести плату за користування вагонами і збору за зберігання вантажу з моменту надання таких послуг та фіксації їх надання у відповідних документах (відомостях плати, накопичувальних картках) , рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій лише підтверджено виникнення обов`язку сплатити послуги за результатами їх надання/споживання. Незгода Відповідача з обсягами таких послуг, їх вартістю не спростовує сам факт їх надання/споживання безпосередньо в спірний період та, відповідно, виникнення обов`язку оплати цих послуг у встановлений Договором і чинним законодавством строк.

Відтак, заявлені Позивачем вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, обґрунтовані ст. 625 ЦК України, що підлягає застосуванню у випадку порушення грошового зобов`язання, в частині стягнення вказаних нарахувань та підлягають задоволенню.

При цьому, вартість наданих Позивачем послуг не є збитками чи штрафними санкціями, тому суд не приймає заперечення Відповідача, викладені у відзиві на позов.

Стягнення Позивачем індексу інфляції та річних з простроченої суми, є компенсацією від знецінення грошових коштів, несвоєчасно сплачених Відповідачем за надані Позивачем послуги.

Перевіривши наданий Позивачем розрахунок, за допомогою "Юридична інформаційно-пошукова система "Законодавство", місцевий господарський суд встановив, що розрахунки 3 % річних та індексу інфляції проведено правильно, відповідно, до стягнення з Відповідача належать: 32 782,75 грн. 3 % річних, 146 200,56 грн. індексу інфляції.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, через систему "Електронний суд", Приватне акціонерне товариство ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі № 904/2454/24 скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. У разі якщо суд дійде висновку, що наявні законодавчі підстави задоволення позовних вимог, зменшити розмір стягнення інфляційних втрат та 3% відповідно до положень ст. 233 ГК України, 551 ЦК України на 99%.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

Апелянт зазначає, що стягнуті за рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі № 904/2454/24 з ПРАТ «ПІВНГЗК» на користь АТ «Укрзалізниця» 43 048,37 грн. - 3% річних, 239 240,64 грн. - інфляційних втрат є особливою мірою відповідальності Відповідача (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, що були нараховані в зв`язку з неналежним виконанням вантажоодержувачем обов`язків, що виникли у зв`язку з перевезенням вантажів.

Понад встановлені граничні межі відповідальності вантажоодержувача за договором перевезення з вантажоодержувача не підлягають стягненню інфляційні втрати, річні відсотки та інші збитки.

Отже, підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України у вигляді стягнення з Відповідача боргу, що виник в в`язку з неналежним виконанням умов договору перевезень, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми - відсутні.

Приймаючи до уваги, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, стягнення з Відповідача, як з вантажоодержувача, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з неналежним виконанням договору перевезення (несвоєчасною сплатою плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу) суперечить вимогам законодавства, а саме приписам ч. 5 ст. 307 ГК України, ч. 2 ст. 908, ст. 920 ЦК України, ст. 105 Статуту залізниць України.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення про задоволення позову були неправильно застосовані вказані вище норми матеріального права.

Звертає увагу, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні наводить випадки, коли не застосовується ст. 625 ЦК України, посилаючись при цьому на судову практику. Але не наводить аргументів щодо заперечень Відповідача про неможливість застосування ст. 625 ЦК України до спірних відносин між Позивачем та Відповідачем. Аргументи Відповідача при цьому також обґрунтовані відповідною судовою практикою.

Відповідач не може вважатись таким, що прострочив виконання зобов`язання, оскільки зобов`язання по оплаті наданих послуг було виконано ним ще до їх надання - шляхом попередньої оплати.

Позивачем, в свою чергу, не доведено, що відповідач порушив строки оплати, встановлені п. 4.2. Договору. Судом першої інстанції не було надано належної оцінки умовам Договору щодо строків оплати наданих послуг та доведеності факту їх порушення Відповідачем.

Висновки суду першої інстанції щодо неможливості зменшення стягуваних інфляційних втрат та 3% річних не відповідають вимогам законодавства.

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції були надані достатні докази, які мали б бути враховані судом для прийняття рішення про зменшення стягуваних інфляційних втрат та 3% річних. Однак судом не були прийняті до уваги надані докази та їм не було надано жодної оцінки.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв наведені Відповідачем аргументи щодо можливості зменшення стягуваних інфляційних втрат та 3% річних і не врахував їх при ухваленні оскаржуваного рішення.

Зазначає, що окрім плати за перевезення спірних вагонів, Залізниця фактично отримує кошти за користування Відповідачем вагонами, що їй не належать. Отже, мова про жодні збитки в даному випадку не йде.

Вимоги про стягнення з Відповідача 32 782,75 грн - 3% річних, 146 200,56 грн - інфляційних втрат, є наслідком прострочення грошового зобов`язання зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, що були нараховані в зв`язку з неналежним виконанням вантажоодержувачем обов`язків, що виникли у зв`язку з перевезенням вантажів. Відповідно, до вказаних вимог застосовуються строки позовної давності, встановлені частиною п`ятою статті 315 ГК України та статті 136 Статуту - шестимісячний строк для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення. А, з урахуванням 7.3. Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, 01.07.2020 між АТ «Українська залізниця» та ПРАТ «ПІВНГЗК», вказаний строк становить один рік.

Зобов`язання 3% річних та інфляційних втрат є акцесорними, додатковими до основного, залежать від основного, відповідно й вимоги про сплату річних процентів та інфляційних втрат є додатковими до основної вимоги.

Зазначає, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Висновки суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, є помилковими та суперечать нормам матеріального права.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

АТ «Українська залізниця» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що обов`язок зі сплати 3% річних та інфляційних втрат виникає безпосередньо з Цивільного кодексу України.

Вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Визначене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг) (постанова Верховного Суду від 23.05.2024 у справі № 921/540/23).

У пункті 2.14 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 йде мова про майнові вимоги, які не підлягають стягненню з залізниці, а не вантажовласника.

Відтак, вказаний пункт роз`яснень не є релевантним до спірних правовідносин та, відповідно, не може бути застосований до даного спору.

Відповідно до висновків Верховного Суду витрати і збитки, не передбачені договором перевезення і Статутом залізниць України, підлягають відшкодуванню.

Строк позовної давності у даному спорі становить не один рік, як помилково стверджує відповідач, а три роки.

Якщо період нарахування 3% річних та інфляційних втрат у даному спорі розпочинається з травня 2022 року, то трирічний строк позовної давності спливає у травні 2025 року.

У свою чергу позов АТ «Українська залізниця» по цій справі був поданий 06.06.2024, тобто в межах трирічного строку.

З матеріалів даної справи слідує, що позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законодавством (3%), суми яких (32 782,75 грн) значно менші за суми прострочених платежів (871 625,64 грн) та, відповідно, є більш, ніж співмірними, враховуючи також і період, за який вони нараховувались.

Отже, підстав для зменшення сум 3% річних немає.

Оплата послуг перевізника здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати на підставі підписаних без заперечень накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами. Тобто отримання залізницею коштів поставлене в залежність від виконання відповідачем певних дій, зокрема, підписання накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами без заперечень. При цьому, в силу пункту 1.4 Договору надання послуг може підтверджуватись, зокрема, накопичувальною карткою та відомістю плати за користування вагонами, які з боку відповідача повинні підписуватись не пізніше двох робочих днів від дня їх складення.

Звідси ненадання відповідачем згоди на списання його коштів унеможливлює отримання залізницею належних їй платежів у строк, визначений Договором, а саме не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг (складення накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами). Відповідно, прострочення платежів починається після двох робочих днів від дня складення накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2024 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чередко А.Є., судді Кощеєв І.М.

Ухвалою суду від 07.10.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/2454/24. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №904/2454/24.

14.10.2024 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 904/2454/24.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2024 у справі № 904/2454/24 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариство ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі №904/2454/24 - залишено без руху.

25.10.2024 на адресу Центрального апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» від Приватного акціонерного товариство ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі №904/2454/24. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 01.04.2025 об 15:00 годин.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.01.2025 Розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариство ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі №904/2454/24 призначено в судове засідання на 18.02.2025 о 16:30 год.

18.02.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

01.07.2022 сторони уклали Договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (далі Договір), за п. 1.1. якого предметом Договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах Перевізника (Позивача), вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника (Відповідача), пов`язаних з цим сукупних послуг (далі послуги) і проведення розрахунків за ці послуги.

У розумінні Договору користування вагоном не є орендою майна, а плата за використання (користування) власного вагона Перевізника не є орендною платою.

Надання послуг за Договором може підтверджуватися одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подання/забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами (п. 1.4. Договору).

Перевізник, за результатом розгляду заяви (акцепту), направляє Замовнику у власній інформаційній системі Перевізника повідомлення з накладенням КЕП: або про мотивоване повернення без розгляду заяви (акцепту) із зазначенням причин для такого повернення; або про дату укладення договору, присвоєння Замовнику коду Замовника як платника, коду вантажовідправника/вантажоодержувача. Код платника є номером договору із Замовником (п. 1.9. Договору).

Договір є укладеним з дня надання Замовнику Перевізником Інформаційного повідомлення про укладення Договору, але не раніше дня введення його в дію відповідно до пункту 12.1 Договору (п. 1.10 Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору Обов`язки замовника:

- сплачувати послуги Перевізника та інші платежі, належні Перевізнику за Договором з сум внесеної переплати за кодом платежу.

Самостійно визначати розмір попередньої оплати та періодичність винесення на підставі діючих тарифів та умов Договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообіг, строк перебування вагону за межами України та інших послуг Перевізника (підп. 2.1.4. Договору);

- у строки, встановлені розд. 4 Договору, підписувати акти звіряння розрахунків, зведені відомості.

Підписувати не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальні картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46,відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а. А у випадку оформлення вказаних вище документів в паперовій формі на вимогу Замовника підписувати та на давати Перевізнику не пізніше двох робочих днів від дня надання такої його вимоги (підп. 2.1.7. Договору).

Розрахунки за Договором здійснюються через філію "Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень" АТ "Укрзалізниця" (п. 4.1. Договору).

Договір діє з дня укладання, але не раніше дати введення в дію, що визначається Перевізником в повідомленні про оприлюднення Договору здійсненого на веб-сайті http://uz.cargo.com / та діє до його припинення. Дата введення в дію не може бути раніше 30 днів з дня оприлюднення Договору. На звернення Замовника умови Договору застосовуються до відносин з Замовником, які виникли між сторонами до його укладання та введення в дію (п. 12.1. Договору).

В процесі господарської діяльності Позивач надавав послуги Відповідачеві в межах реалізації зобов`язань за Договором. Відповідач спожиті послуги своєчасно не оплатив, у зв`язку з чим Позивач звертався до суду з позовом до Відповідача.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2022 у справі № 904/3881/22, залишеним без змін Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.08.2023, позов задоволено, з ПрАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Українська залізниця" стягнуто 797 320,80 грн. - плати за користування вагонами, 74 304,84 грн. - збору за зберігання вантажу, 13 074,38 грн. - судового збору.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України ,колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанцїі в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що беручи до уваги факти, встановлені у справі № 904/3881/22, рішення в якій набрало законної сили, Відповідач підписав відомості плати за користування вагонами ф.ГУ-46 №07059188, 10059194, 10059195, 10059196, 13059187, 13059203, 13059184, 14059186, 14059205, 15059223, 17059223, 17059224, 17059204, 10059176, 18059255, 19059228 та накопичувальні картки ф.ФДУ-92 №09059035, 09059036, 13059042, 13059043 із запереченнями. Вказане унеможливило списання залізницею плати за користування вагонами зазначеними в накладних № 42369694, 42864496, 42369603, 42369660, 42369678, 42369702, 42371377, 42377614, 42377598, 15323, 15324, 15169, 15330, 15331, 75401, 75505, 75409, 75372, 18558, 18557, 75400, 75399, 00186, 00182, 00187, 00195, 00196, 75279, 75286, 01576, 01577, 01575, 01573, 01580, 75599, 200535, 19071, 19072, 19073, 75275, 75282, 75273, 61398, 75398, 15322, 75410, 75408, 00181, 00000088, 01574, 200519, 200527, 18906, 15329, 75288, 75276, 12665, 15327, 15332, 15328, 15011, 01254, 01255, 01256, 75280, 75270, 75267, 01257, 15321, 75728, 75727, 75724, 75729, 75730, 75268, 75287, 75271, 61488, 61478, 61477, 61523, 00197, 75725, 75726, 15402, 01251, 15399, 61491, 61479, 61490, 61489, 14475, 19790, 61524, 000027, 199422, 199489, 199463, 201962, 00000542, 00000541, 00000553, 202150, 202176, 202127, 202135, 202317, 16159, 201657, 201996, 201988, 202002, 202010, 16396, 16158, 16398, 16397, 61513, 61512, 75723, 94, 615252, 00000104, 00000559, 00000560, 00000556, 197905, 197913, 201707, 201699, 201673, 000033, 000033, 19526, 20085, 20084, 20081, 20083, 20082, 20080, 01671, 16148, 008675, 008697, 008673, 008624, 16153, 16156, 16155, 16157, 16152, 01214, 76456, 76454, 202242, 201897, 202234, 202267, 202259, 008674, 201913, 199455, 199414, 201889, 201939, 199448, 199471, 199497, 202192, 202200, 202218, 202184, 202226, 202044, 202028, 202051, 202069, 01245, 16149, 01662, 16154, 202333, 002599, 202036, 01246, 76452, 76455, 202275, 199430, 201871, 201921, 008625, 201905, 76453, 16151, 008623, 008622 у розмірі 797 320,80грн. з ПДВ та збору за зберігання вантажу за накопичувальними картками ф.ФДУ-92 №09059035, 09059036, 13059042, 13059043 у розмірі 74 304,84 грн. з ПДВ. При цьому, з огляду на умови пункту 2.1.7 Договору обов`язок підписати означені накопичувальні картки та відомості плати у Відповідача виник після двох робочих днів від дня надання послуг, що підтверджується одним із документів передбачених п. 1.4 Договору.

Водночас ст. 75 ГПК закріплює підстави звільнення від доказування. Так, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 75 ГПК). Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.5 ст. 75 ГПК). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду (ч.7 ст. 75 ГПК).

Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Таким чином, обставини (факти), що є преюдиціальними відповідно до ст.75 ГПК, не потребують доказування та є обов`язковими для господарського суду. Суд не вправі ставити під сумнів такі обставини (факти).

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2024 у справі №910/7859/23, від 11.01.2024 у справі №911/84/22 та інших.

З урахуванням вищевикладенного, доводи апеляційної скарги в частині : « … Вважаємо, що наведені висновки є помилковими та такими, що суперечать умовам Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, укладеному 01.07.2020 між АТ «Українська залізниця» та ПРАТ «ПІВНГЗК», враховуючи наступне.

Так, дійсно, відповідно до п. 2.1.7. Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, укладеному 01.07.2020 між АТ «Українська залізниця» та ПРАТ «ПІВНГЗК», Відповідач зобов`язаний не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг підписувати накопичувальні картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу фор-ми ГУ-46а.

Також вірним є те, що підписання вказаних документів із запереченнями, зауваженнями чи застереженням, не дає залізниці права списувати спірні суми із попередньої оплати.

Але суд першої інстанції помилково ототожнює строк підписання накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами (два робочі дні від дня надання послуг) із строком здійснення оплати, змішуючи при цьому строк оплати та строк списання коштів з особового рахунку Відповідача.

Умовами Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, укладеному 01.07.2020 між АТ «Українська залізниця» та ПРАТ «ПІВНГЗК», та положеннями законодавства не встановлено, в який строк мають бути списані нараховані плата за користування вагонами та збір за зберігання вантажу з особового рахунку Відповідача після підписання ним накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами без застережень.

Відповідно, неможливо і встановити, коли Відповідач вважатиметься таким, що прострочив виконання зобов`язання зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, у випадку підписання накопичувальної картки та відомості плати за користування вагонами та контейнерами із застереженнями.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалось вище, наведені Позивачем приписи законодавства та Договору не містять умов щодо того, в який саме момент Відповідач починає вважатись таким, що прострочив виконання зобов`язання зі сплати нарахованих плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу у випадку підписання накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами із застереженнями. Позивач в позовній заяві не навів відповідних обґрунтувань з посиланням на законодавство та умови Договору.

Відповідно, необґрунтованим є розрахунок 3% річних та інфляційних, що був здійснений Позивачем з урахуванням початку прострочення Відповідача, починаючи через дві доби від дати складання накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами. З чого слідує, що розмір позовних вимог Позивачем не доведений.

Відповідно до п. 4.2. Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, укладеному 01.07.2020 між АТ «Українська залізниця» та ПРАТ «ПІВНГЗК» оплата послуг відповідно до Договору здійснюється у національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Перевізника, вказаний в розд. 14 Договору. Датою надходження платежів вважається дата зарахування коштів обслуговуючим банком на поточний рахунок Перевізника зі спеціальним режимом використання.

Одержані на поточний рахунок з спеціальним режимом використання кошти Перевізник зараховує на особовий рахунок Замовника.

Отже, в даному Випадку Відповідач не може вважатись таким, що прострочив виконання зобов`язання, оскільки зобов`язання по оплаті наданих послуг було виконано ним ще до їх надання - шляхом попередньої оплати…» відхиляються колегією суддів як такі, що свідчать про намагання відповідача переглянути висновки суду, яке набрало законної сили.

ч. 3 ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Ч. 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, обов`язок зі сплати 3% річних та інфляційних втрат виникає безпосередньо з Цивільного кодексу України.

При цьому, Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Визначене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг) (постанова Верховного Суду від 23.05.2024 у справі № 921/540/23).

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що : « … Стаття 625 ЦКУ не застосовується лише у певних спорах, а саме:

- у трудових правовідносинах (роботодавець не є кредитором перед працівником, затримка виплат за роботу передбачена іншим законодавством) (пост. ВП ВС від 17.01.2019 року у справі № 296/1390/18);

- у правовідносинах де гроші є товаром (обмін валют, купівлі-продажу монет, повернення грошей на зберіганні, передачі грошей перевізником тощо)

- до зобов`язань, які підлягають виконанню у натуральній формі (пост. ОП КЦС ВС від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15).

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, обґрунтовані нормою статті 625 Цивільного кодексу України, що підлягає застосуванню у разі порушення грошового зобов`язання, в частині стягнення вказаних нарахувань та підлягають задоволенню…

… 2) Вартість наданих позивачем послуг не є збитками чи штрафними санкціями, тому суд не приймає заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов.

Вважаємо, що вказані висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, невірній оцінці фактичних обставин справи та є суперечливими з огляду на наступне.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом статті 625 Цивільного кодексу України (ЦК України) нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16).

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов 'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов 'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов 'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15).

Нарахування інфляційних втрат та річних процентів входить до складу грошового зобов 'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов 'язання.

Як вже було зазначено, за змістом частини 2 статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Постанова Верховного Суду від 21.05.2024 у справі № 922/856/23)

Таким чином, стягнуті за рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі № 904/2454/24 з ПРАТ «ПІВНГЗК» на користь АТ «Укрзалізниця» 43 048,37 грн. - 3% річних, 239 240,64 грн. - інфляційних втрат є особливою мірою відповідальності Відповідача (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, що були нараховані в зв`язку з неналежним виконанням вантажоодержувачем обов`язків, що виникли у зв`язку з перевезенням вантажів….».

У пункті 2.14 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 йде мова про майнові вимоги, які не підлягають стягненню з залізниці, а не вантажовласника.

Відтак, вказаний пункт роз`яснень не є релевантним до спірних правовідносин та, відповідно, не може бути застосований до даного спору.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що : « … Пунктом 2.14. Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 р. N 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» передбачено, що за змістом частини другої статті 924 ЦК України, статті 314 ГК України, статті 105 Статуту сторони несуть обмежену матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених Статутом та окремими договорами. Тому у вирішенні спору, пов`язаного з невиконанням або неналежним виконанням залізницею, вантажовідправником, вантажоодержувачем обов`язків, що виникли у зв`язку з перевезенням вантажів, слід враховувати, що вони несуть відповідальність лише в межах, передбачених Статутом, а у встановлених ним випадках - угодою сторін. Вимоги щодо відшкодування збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням договору перевезення у розмірі більшому, ніж це передбачено Статутом, задоволенню не підлягають.

Також понад встановлені граничні межі відповідальності перевізника за договором перевезення з залізниці не підлягають стягненню інфляційні втрати, річні відсотки та інші збитки, які також не нараховуються і на визнані залізницею в претензійному порядку суми до часу їх фактичного перерахування заявнику…»

У пункті 36 постанови Верховного суду від 16.01.2020 у справі № 910/5827/19 сформовано висновок наступного змісту:

«Колегія суддів не бере до уваги недоречні посилання скаржника в обґрунтування своїх заперечень на те, що пункт 126 Статуту залізниць нібито регулює виключно питання відповідальності залізниці за самовільне використання вагонів та не регулює позадоговірну відповідальність залізниці за завдану шкоду, оскільки зміст абзаців 1, 2 пункту 126 цього Статуту переконливо свідчить про те, що ними регулюються різні правовідносини, а їх помилкове ототожнення скаржником ґрунтується на безпідставному звуженому тлумаченні зазначених диспозитивних норм та суперечить положенням статті 1166 ЦК України та статей 224, 225 ГК України.

Наведеним також спростовується твердження скаржника про те, що згідно з пунктом 114 Статуту залізниць витрати і збитки, не передбачені договором перевезення і цим Статутом, не підлягають відшкодуванню».

У пункті 4.32 постанови Верховного суду від 20.02.2020 у справі № 910/313/19 сформовано висновок наступного змісту: «Твердження скаржника про те, що пункт 126 Статуту залізниць нібито регулює виключно питання відповідальності залізниці за самовільне використання вагонів та не регулює позадоговірну відповідальність залізниці за завдану шкоду є недоречними, оскільки зміст абзаців 1, 2 пункту 126 цього Статуту переконливо свідчить про те, що ними регулюються різні правовідносини, а їх помилкове ототожнення скаржником ґрунтується на безпідставному звуженому тлумаченні зазначених диспозитивних норм та суперечить положенням статті 1166 Цивільного кодексу України та статей 224, 225 Господарського кодексу України».

Отже, відповідно до висновків Верховного Суду витрати і збитки, не передбачені договором перевезення і Статутом залізниць України, підлягають відшкодуванню.

Вищнаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що : « … Верховний Суд у своїй постанові від 30.08.2019 у справі № 910/15119/18 зазначив, що у відповідності до статті 105 Статуту залізниць України залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Таким чином, нормами спеціального законодавства про залізничний транспорт встановлено обмежену відповідальність вантажовідправників, залізниці та вантажоодержувачів за договором перевезення - у межах і розмірах, передбачених Статутом залізниць України та окремими договорами.

Частиною 5 статті 114 Статуту залізниць України прямо встановлено, що витрати і збитки, не передбачені договором перевезення і цим Статутом, не підлягають відшкодуванню.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Стаття 2 ГПК України передбачає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 7 ГПК України встановлено, що правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно- правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Згідно зі ст. 6 Господарського кодексу України (ГК України) загальними принципами господарювання в Україні, зокрема, є забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання.

З урахуванням викладеного, виходячи з принципу рівності суб`єктів господарювання, а також з приписів ч. 5 ст. 307 ГК України, ч. 2 ст. 908, ст. 920 ЦК України, ст. 105 Статуту залізниць України, вбачається, що положення абзацу другого п. 2.14. Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 р. N 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» про те, що понад встановлені граничні межі відповідальності перевізника за договором перевезення з залізниці не підлягають стягненню інфляційні втрати, річні відсотки та інші збитки, які також не нараховуються і на визнані залізницею в претензійному порядку суми до часу їх фактичного перерахування заявнику, слід вважати як такі, що застосовуються і до вантажовідправників, вантажоодержувачів, пасажирів, транспортних, експедиторських і посередницьких організацій та осіб, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, а не тільки до залізниці.

Тобто, понад встановлені граничні межі відповідальності вантажоодержувача за договором перевезення з вантажоодержувача не підлягають стягненню інфляційні втрати, річні відсотки та інші збитки.

Отже, підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України у вигляді стягнення з Відповідача боргу, що виник в в`язку з неналежним виконанням умов договору перевезень, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми - відсутні.

У іншому випадку, застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення лише з вантажовідправника, було б дискримінаційним по відношенню до останнього та ставило б у привілейоване становище іншого учасника договору перевезення - залізницю.

Застосування приписів абзацу другого п. 2.14. Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 р. N 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» лише до залізниці порушувало б принцип рівного захисту державою всіх суб`єктів господарювання, закріплений ст. 13 Конституції України та ст. 6 ГК України.

Приймаючи до уваги, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, стягнення з Відповідача, як з вантажоодержувача, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з неналежним виконанням договору перевезення (несвоєчасною сплатою плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу) суперечить вимогам законодавства, а саме приписам ч. 5 ст. 307 ГК України, ч. 2 ст. 908, ст. 920 ЦК України, ст. 105 Статуту залізниць України….» як такі, що суперечать вищенаведеній практиці Верховного Суду, яка враховується колегією суддів в порядку статті 316 Господарського процесуального кодексу України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 по справі № 127/15672/16-ц та від 24.04.2024 по справі № 657/1024/16-ц (пункт 96) виснувано, що «Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу)».

Отже, строк позовної давності у даному спорі становить не один рік, як помилково стверджує відповідач, а три роки.

Звідси, якщо період нарахування 3% річних та інфляційних втрат у даному спорі розпочинається з травня 2022 року, то трирічний строк позовної давності спливає у травні 2025 року.

У свою чергу позов АТ «Українська залізниця» по цій справі був поданий 06.06.2024, тобто в межах трирічного строку.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині : «…Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Частиною 2 ст. 9 ЦК України також встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

В п. 2.12. Роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 р. N 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» зазначено, що загальні та скорочені строки позовної давності встановлені ЦК України. Однак частиною другою статті 9 названого Кодексу визначено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання, таким законом є ГК України.

Частина п`ята статті 315 ГК України та стаття 136 Статуту встановлюють шестимісячний строк для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення.

З урахуванням частини другої статті 9 ЦК України, статті 315 ГК України та статті 136 Статуту позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний строк, який обчислюється відповідно до статті 134 Статуту - з дня встановлення обставин, що спричинили заявлення позову (складання комерційного акта, акта загальної форми, списання коштів з особового рахунку тощо).

Таким чином, законодавством, що регулює строки позовної давності для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, є Господарський кодекс України та Статут залізниць України.

До вказаних нормативно-правових актів не вносились зміни/доповнення щодо продовження/зупинення строків позовної давності, що випливають з договору перевезення, на час карантину або воєнного стану.

Статтею 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Пунктом 7.3. Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, укладеному 01.07.2020 між АТ «Українська залізниця» та ПРАТ «ПІВНГЗК», сторони встановили, що строк позовної давності за вимогами Перевізника до Замовників, що випливають з правовідносин Сторін за Договором, становить один рік (копія Договору додана Позивачем до позовної заяви).

Тобто, строк позовної давності був збільшений за письмовою домовленістю Позивача та Відповідача на підставі ст. 259 ЦК України до одного року…

… Сплив позовної давності за основною вимогою є підставою для відмови у стягненні похідних вимог. Такий підхід узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.04.2019 у справі № 756/9094/15, де суд відмовив у стягненні основної заборгованості у зв`язку зі спливом позовної давності та вказав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу.

Отже, зобов`язання 3% річних та інфляційних втрат є акцесорними, додатковими до основного, залежать від основного, відповідно й вимоги про сплату річних процентів та інфляційних втрат є додатковими до основної вимоги.

Схожі за змістом висновки щодо акцесорного характеру 3% річних та інфляційних втрат містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19, де зазначено, що спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів, який є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, підлягає розгляду у тому судочинстві, що і попередньо розглянутий спір за основним зобов`язанням.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду звернулась до постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, де зазначено, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Подібний висновок також був викладений в постанові від 03.10.2023 у справі № 366/203/21, в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.

Верховний Суд у своїй постанові від 03.10.2019 у справі № 905/587/18 заначив, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

При цьому, слід зазначити, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

З викладеного вбачається, що висновки суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, є помилковими та суперечать нормам матеріального права.

Оскільки в травні 2023 року сплинув строк позовної давності для стягнення основних вимог - плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, то, відповідно, в травні 2023 року сплила й позовна давність за вимогою про сплату процентів і сум інфляційних нарахувань згідно зі статтею 625 ЦК України.

Позивач звернувся з позовом до суду 06.06.2024, тобто після спливу строку позовної давності.

З огляду на викладене, пропуск позовної давності за основною вимогою є підставою для відмови в стягненні похідних вимог.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи Відповідача щодо пропуску строку позовної давності…»

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.06.2024 по справі №910/7008/23:

« 5.24. Колегія суддів установила, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" до Приватного підприємства "Ольвія" про стягнення 316 141,12 грн. У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень у відповідній частині:

"8.38. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов 'язання".

5.25. Розглянувши доводи скаржника, проаналізувавши наведений висновок Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.

5.26. Наведеного висновку, на який посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі № 902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 40 % від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96 % від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

5.27. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку про те, що фактично визначені договором 96 % річних є саме способом отримання кредитором доходу, а тому з метою запобігання такому безпідставному збагаченню розмір належної до стягнення з відповідача у зазначеній справі суми відсотків річних було обмежено. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 910/7717/23 за позовом Корпорації "ТСМ ГРУП" до ДП "НАЕК "Енергоатом" про стягнення 3 053 494,94 грн за договором на виконання комплексу робіт.

5.28. Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що сума неустойки, штрафу і процентів річних у справі № 902/417/18 перевищують майже у два рази суму прострочення та очевидно є неспівмірними, оскільки наслідки невиконання боржником зобов`язань вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. За таких обставин, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку про обмеження розміру санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовила у стягненні процентів річних саме з цих підстав.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 910/7717/23 за позовом Корпорації "ТСМ ГРУП" до ДП "НАЕК "Енергоатом" про стягнення 3 053 494,94 грн за договором на виконання комплексу робіт та постанові Верховного Суду від 16.05.2024 у справі № 910/12058/23 за позовом Корпорації "ТСМ ГРУП" до ДП "НАЕК "Енергоатом" про стягнення 3 982 172,91 грн за договором на виконання комплексу робіт.

5.29. Натомість у справі № 910/7008/23, що розглядається, позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законодавством, а саме частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - 3 %.

5.30. При цьому господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши цю справу № 910/7008/23 по суті позовних вимог, не встановили обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми відсотків річних, як це встановлено у справі № 902/417/18, на яку посилається скаржник».

Аналізуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, вбачається, що при вирішенні питання стосовно зменшення сум відсотків річних, слід враховувати їх розмір (визначений законодавством (3%) чи збільшений за домовленістю сторін) та співмірність з сумою заборгованості.

Так, з матеріалів даної справи слідує, що позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законодавством (3%), суми яких (32 782,75 грн) значно менші за суми прострочених платежів (871 625,64 грн) та, відповідно, є співмірним сумі основного зобов`язання та періоду, за який вони нараховувались.

З урахуванням вищевикладенного, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для зменшення сум 3% річних.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частин того, що і: «… Вимоги про стягнення з Відповідача 32 782,75 грн - 3% річних, 146 200,56 грн - інфляційних втрат, є наслідком прострочення грошового зобов`язання зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, що були нараховані в зв`язку з неналежним виконанням вантажоодержувачем обов`язків, що виникли у зв`язку з перевезенням вантажів. Відповідно, до вказаних вимог застосовуються строки позовної давності, встановлені частиною п`ятою статті 315 ГК України та статті 136 Статуту - шестимісячний строк для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення. А, з урахуванням 7.3. Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, 01.07.2020 між АТ «Українська залізниця» та ПРАТ «ПІВНГЗК», вказаний строк становить один рік.

Плата за користування вагонами та збір за зберігання вантажу, прострочення зі сплати якої було допущено ПРАТ «ПІВНГЗК», були нараховані Позивачем в травні 2022 року.

З урахуванням приписів ч. 5 ст. 315 ГК України, ст. 137 Статуту залізниць України, умов п. 7.3. Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, укладеному 01.07.2020 між АТ «Українська залізниця» та ПРАТ «ПІВНГЗК», строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, що були нараховані в травні 2022 року, становить 1 рік і сплинув в травні 2023 року.….».

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4542,00 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариство ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі №904/2454/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі №904/2454/24 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 4542,00 грн покласти на Приватне акціонерне товариство ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.03.2025

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя А.Є. Чередко