ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2025 р. Справа № 925/1144/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Сітайло Л.Г.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Чернілевський В.Г.;

відповідача - Романюк Х.П.;

третьої особи - не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агротрейд Групп»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.12.2024 (повне рішення складене 20.12.2024)

у справі №925/1144/24 (суддя - Кучеренко О.І.)

за позовом Приватного підприємства «Агротрейд Групп»

до ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - ОСОБА_2

про стягнення грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року Приватне підприємство «Агротрейд Групп» звернулося з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) про стягнення у порядку регресу грошових коштів у сумі 689897,95 грн, що становить частину солідарного боргу у зобов`язанні підприємства та відповідача з виконання судових рішень у справах №№925/138/18 та 925/980/18.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ухвалою Господарського суду Черкаської області від 02.11.2018 у справі №925/138/18 затверджено мирову угоду на стадії виконання, відповідно до якої позивач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» грошові кошти в сумі 965177,71 грн. Крім того, рішенням Господарського суду Черкаської області від 31.10.2018 у справі №925/980/18 стягнуто з Приватного підприємства «Агротрейд Групп» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» 117099,07 грн пені, 110693,86 грн штрафу, 102856,80 грн 30% річних, 6616,38 грн інфляційних втрат, 5059,00 грн витрат зі сплати судового збору та 18850,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. На виконання вказаного рішення Приватним підприємством «Агротрейд Групп» в ході виконавчого провадження сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» 416618,19 грн. Отже, позивачем було сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» грошові кошти загальною сумою 1379795,90 грн. На переконання позивача, відповідач починаючи з 18.09.2015, як учасник підприємства, є солідарним боржником з позивачем, оскільки не вніс свою частку до статутного капіталу підприємства. Оскільки позивач одноособово виконав зобов`язання за судовими рішеннями у справах №№925/138/18 та 925/980/18 і сплатив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» грошові кошти, а також враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.12.2023 у справі №925/200/22, керуючись положеннями ст. 544 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач набув права на зворотну вимогу (регрес) до солідарного боржника у рівній частці, тобто у сумі 689897,95 грн.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 відкрито провадження у справі №925/1144/24, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 30.10.2024, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.12.2024 (повне рішення складене 20.12.2024) у справі №925/1144/24 у задоволенні позову Приватного підприємства «Агротрейд Групп» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне підприємство «Агротрейд Групп» подало апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення невірно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

У поданій апеляційній скарзі позивач посилається на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.12.2023 у справі №925/200/22.

Також позивач вказує про відсутність доказів формування частки відповідача у статутному капіталі приватного підприємства, а саме про наявність заборгованості у розмірі 4707000,00 грн та зазначає, що ним надано докази лише часткового виконання ОСОБА_1 зобов`язання із внесення статутного капіталу як у цій справі, так і справі №925/200/22. Відповідач, у свою чергу, не надав суду доказів виконання вказаного зобов`язання, а тому даний факт є таким, що не спростований відповідачем.

Насамкінець, скаржник також зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.06.2024 у справі №910/15018/19 (910/16887/21). Позивач вказує на те, що ухвалюючи зазначену постанову, Верховний Суд не формував висновок, який виключає можливість пред`явлення позову позивачем до відповідача.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 06.01.2025 апеляційну скаргу у справі №925/1144/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 апеляційну скаргу у справі №925/1144/24 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.

До суду 10.01.2025 у встановлений процесуальний строк від Приватного підприємства «Агротрейд Групп» надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №925/1144/24, призначено її до розгляду на 11.03.2025, а також встановлено іншим учасникам справи строк на подання відзивів.

05.02.2025 до суду відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Третя особа, у свою чергу, у встановлений процесуальний строк не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

До суду 05.03.2025 від представника Приватного підприємства «Агротрейд Групп» надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, яке ухвалою від цієї ж дати задоволено.

У призначене судове засідання 11.03.2025 з`явилися представники позивача та відповідача і надали пояснення по суті апеляційної скарги.

Натомість, представники третьої особи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу до електронного кабінету від 21.01.2025.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Разом з цим, як було зазначено вище, третя особа належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги та, у свою чергу, не повідомила суд про причини неявки у судове засідання уповноважених представників. Отже, неявка у судове засідання ОСОБА_2 або його представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин даної справи вбачається, що рішеннями загальних зборів учасників Приватного підприємства «Агротрейд Групп», оформленими протоколом №17/09 від 18.09.2015, вирішено вивести ОСОБА_3 зі складу учасників підприємства з передачею належної йому частки у статутному капіталі у розмірі 9500000,00 грн, що складає 100% статутного капіталу підприємства, у рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 50% статутного капіталу кожному, тобто по 4750000,00 грн.

У зв`язку з набуттям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 часток у статутному капіталі підприємства вирішено включити їх до складу учасників підприємства та вважати учасниками, які володіють в сукупності 100% статутного капіталу.

Окрім цього, у зв`язку з торгово-виробничою необхідністю вирішено збільшити розмір статутного капіталу підприємства до 19500000,00 грн та розподілено статутний капітал наступним чином:

- частка ОСОБА_2 складає 9750000,00 грн, відповідно 50% та 50 часток у статутному капіталі;

- частка ОСОБА_1 складає 9750000,00 грн, відповідно 50% та 50 часток у статутному капіталі.

Також загальними зборами вирішено затвердити та підписати нову редакцію статуту підприємства, а також провести державну реєстрацію змін до статутних документів підприємства відповідно до прийнятих на зборах рішень.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація змін до установчих документів Приватного підприємства «Агротрейд Групп» на підставі рішення від 18.09.2015 була проведена 22.09.2015.

У рішенні загальних зборів не визначені порядок та строки внесення вкладів учасниками приватного підприємства.

Окрім цього, місцевим господарським судом встановлено, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.08.2022 у справі №925/200/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023, відмовлено у задоволенні позову Приватного підприємства «Агротрейд Групп» про стягнення з ОСОБА_1 4707000,00 грн заборгованості, яка виникла у зв`язку з невиконанням п. 3 рішення загальних зборів учасників від 18.09.2015 про внесення коштів до статутного капіталу підприємства. Постановою Верховного Суду від 11.12.2023 рішення Господарського суду Черкаської області від 12.08.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 у справі №925/200/22 змінено шляхом виключення з їх мотивувальних частин висновків про застосування ст. 18 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», в іншій частині судові рішення залишено без змін.

Під час розгляду справи №925/200/22 Верховний Суд дійшов висновків, що рішення про збільшення статутного капіталу, прийняте до набрання Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», не є підставою для вимог щодо його примусового виконання, оскільки зобов`язання учасника зробити додатковий внесок у статутний капітал є добровільним зобов`язанням майнового характеру, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Якщо учасник не вніс (неповністю вніс) додатковий внесок на виконання такого рішення, він не може бути зобов`язаний до цього судом. Однак, він несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями товариства перед кредиторами у межах вартості невнесеної частини вкладу і має обмеження на виплати дивідендів. Цей обов`язок виникає внаслідок того, що рішення про збільшення статутного капіталу було затверджено, а зміни до статуту товариства було зареєстровано без урахування фактично внесених учасниками додаткових вкладів і надалі не приведено у відповідність, що впливає на права та інтереси інших осіб (кредиторів товариства, інших учасників та товариства).

Також місцевим господарським судом встановлено, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 03.07.2018 у справі №925/138/18 стягнуто з Приватного підприємства «Агротрейд Групп» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» заборгованість за поставлений товар за договором поставки насіння в кредит №2017012-НТ від 13.02.2017 у розмірі 553469,30 грн, 314786,00 грн 30% річних, 112548,53 грн інфляційних втрат, 27845,55 грн пені, 15129,74 грн витрат зі сплати судового збору та 11328,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 02.11.2018 затверджено мирову угоду, за якою Приватне підприємство «Агротрейд Групп» сплатило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» заборгованість за мировою угодою.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 31.10.2018 у справі №925/980/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019, стягнуто з Приватного підприємства «Агротрейд Групп» на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» 337266,11 грн заборгованості за договором поставки насіння в кредит №012-НТ від 13.02.2017, у тому числі: 117099,07 грн пені, 110693,86 грн 20% штрафу, 102856,80 грн 30% річних, 6616,38 грн інфляційних нарахувань, 5059,00 грн витрат зі сплати судового збору та 18850,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

09.04.2019 на виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 31.10.2018 у справі №925/980/18 видано наказ. Приватне підприємство «Агротрейд Групп» сплатило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» заборгованість за наказом Господарського суду Черкаської області від 31.10.2018 у справі №925/980/18.

Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 06.05.2019 виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з Приватного підприємства «Агротрейд Групп» заборгованості за наказом від 31.10.2018 у справі №925/980/18 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.12.2023 у справі №925/200/22, вважає, що відповідач, як учасник приватного підприємства, який не вніс вклад у статутний капітал підприємства, є солідарним боржником у зобов`язаннях позивача з моменту прийняття рішення загальними зборами 18.09.2015. Наведені обставини у їх сукупності стали підставою для звернення Приватного підприємства «Агротрейд Групп» до суду з даним позовом про стягненням з ОСОБА_1 солідарного боргу у порядку регресу у сумі 689897,95 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач у своєму відзиві вказував на те, що стягнення солідарної відповідальності за зобов`язаннями товариства з обмеженою відповідальністю перед його кредитором (кредиторами), яке передбачене у ст. 50 Закону України «Про господарські товариства», з метою захисту порушених прав та інтересів кредиторів належить особі, чиї права та інтереси порушені, тобто кредитору. Тому, належним суб`єктом звернення за правилами ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» до учасників товариства, які не повністю внесли вклади, є кредитор товариства з обмеженою відповідальністю, а не безпосередньо саме товариство. Зі змісту постанови Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №925/200/22 вбачається, що висновок про застосування норм права, зокрема, про наслідки невнесення учасником додаткового вкладу до статутного капіталу, є загальним та зробленим безвідносно до обставин, встановлених у справі. На переконання відповідача, учасник міг би вважатися таким, що не вніс вклад зі спливом строку, встановленого для його внесення. Поряд з цим, враховуючи невизначеність строку для внесення додаткових вкладів у рішенні від 18.09.2015, ОСОБА_1 не може вважатися такою особою, що не виконала зобов`язання із внесення додаткового вкладу. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, жодною із судових інстанцій не було встановлено наявності у ОСОБА_1 боргу в заявленому розмірі 4707000,00 грн. На переконання відповідача, покладання на ОСОБА_1 солідарної відповідальності за зобов`язаннями позивача у сумі 689897,95 грн є передчасним. Відповідач також зазначив, що згідно з ч. ч. 1-3 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Будь-якої відповідальності учасників підприємства за зобов`язаннями юридичної особи статутом позивача не передбачено, що додатково підтверджує відсутність підстав для покладення на ОСОБА_1 відповідальності за зобов`язаннями підприємства перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» та, відповідно, стягнення з відповідача будь-яких коштів. Свою позицію відповідач обґрунтував з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.06.2024 у справі №910/15018/19 (910/16887/21).

У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач не надав суду доказів виконання власного зобов`язання перед позивачем по внесенню вкладу у статутний капітал у розмірі 4707000,00 грн, як і не спростував цього факту у ході розгляду справи №925/200/22. Постанова Верховного Суду від 18.06.2024 у справі №910/15018/19 (910/16887/21) не містить висновку, що в порядку ст. 544 ЦК України, як окремо так і в поєднанні зі ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», позивач не має права на пред`явлення вимоги до відповідача в порядку регресу. Обов`язок із внесення додаткового вкладу є іменним та не створює обов`язків для інших учасників суб`єкта господарювання. Стаття 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» вказує, що учасники товариства, які не повністю внесли вклади, несуть солідарну відповідальність за його зобов`язаннями у межах вартості невнесеної частини вкладу кожного з учасників. Враховуючи положення ст. 544 ЦК України та ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», суму невнесеного вкладу відповідача, позивач вправі пред`явити вимогу до відповідача.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначив, що ані постановою Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №925/200/22, ані статутом підприємства не підтверджується наявність у ОСОБА_1 солідарної відповідальності. Щодо доводів про несплату відповідачем додаткового внеску до статутного капіталу, то відповідач послався на лист позивача, у якому останній повідомив про відсутність на підприємстві статутної документації з бухгалтерського обліку та корпоративних договорів, тому незрозуміло, на підставі яких саме документів позивач зробив висновок про несплату ОСОБА_1 свого внеску. Отже, позивач не довів виникнення у ОСОБА_1 солідарної відповідальності за зобов`язаннями приватного підприємства перед третіми особами, так само як і не довів наявності у нього порушеного права, що є підставою для відмови у позові.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що відповідачем не порушені права позивача. Ані статутом позивача, ані законодавством України не встановлено обов`язку відповідача, як учасника приватного підприємства відшкодовувати позивачу, як боржнику у правовідносинах із третьою особою солідарної частини заборгованості. При цьому, судом враховано преюдиціальні обставини, встановлені судами у межах справи №925/200/22, а також правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.06.2024 у справі №910/15018/19 (910/16887/21) у подібних правовідносинах.

З наведеними висновками Господарського суду Черкаської області колегія суддів погоджується та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, спір щодо невнесення відповідачем додаткового вкладу до статутного капіталу позивача був предметом розгляду у справі №925/200/22.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 24.05.2018 у справі №922/2391/16 та 30.08.2022 у справі №904/1427/21).

Відповідно до висновків щодо застосування ст. 75 ГПК України, викладених у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №914/554/19, преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиціальною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту. Питання факту це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.

Отже, місцевий господарський суд правомірно врахував преюдиціальні обставини, встановлені під час розгляду справи №925/200/22.

Так, у постанові Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №925/200/22 зазначено, що зважаючи на те, що підприємство (позивач) діє на основі приватної власності двох осіб (засновників), статутний капітал підприємства поділений між учасниками на частки і суди не встановили наявності в його статуті положень, які передбачають, що один учасник має один голос у вищому органі, зокрема, з можливістю мати додаткову кількість голосів, а також що його учасники несуть відповідальність за зобов`язаннями приватного підприємства, обґрунтованими є висновки судів, що підприємство є товариством, а тому до спірних правовідносин застосовуються норми права, що регламентують діяльність цього виду господарських товариств, а саме Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та відповідні норми Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України.

У постанові від 31.10.2018 у справі №905/2639/17 Верховний Суд сформулював висновок щодо застосування ст. 144 ЦК України та ст. 52 Закону України «Про господарські товариства». Зокрема, касаційний суд виснував, що закон розрізняє поняття внесення вкладу до статутного капіталу товариства під час його створення та додаткових вкладів, тобто таких, що здійснюються при збільшенні вже складеного статутного капіталу. Не допускається звільнення учасника товариства від обов`язку внесення первинного вкладу до статутного капіталу товариства, заявленого на момент державної реєстрації товариства, тоді як збільшення статутного капіталу вже існуючого товариства шляхом внесення додаткових вкладів учасниками є їх правом, а не обов`язком. Таке право реалізується шляхом прийняття відповідного рішення зборами товариства, які вправі самостійно визначати розмір, форму і порядок внесення учасниками додаткових вкладів. Строк, протягом якого учасники товариства зобов`язані оплатити свій додатковий вклад, визначається не ст. 140 ЦК України, а встановлюється за погодженням учасників товариства і закріплюється у статуті товариства або окремих рішеннях загальних зборів учасників.

Під час розгляду спору у справі №925/200/22 судами встановлено, що матеріали справи не містять рішення загальних зборів учасників Приватного підприємства «Агротрейд Групп», яке б стало підставою для внесення змін до статуту, у тому числі затвердженого після прийняття рішення про збільшення розміру статутного капіталу підприємства, яким би були встановлені форма, порядок та строки внесення його учасниками додаткових внесків у зв`язку зі збільшенням розміру статутного капіталу. Учасниками позивача не вирішувалось питання про встановлення форми, порядку та строків внесення ними додаткових вкладів у зв`язку зі збільшенням статутного капіталу підприємства, ані на момент проведення загальних зборів, на яких було прийнято таке рішення, ані після проведення цих зборів, а тому ОСОБА_1 не може вважатися особою, що не виконала зобов`язання із внесення додаткового вкладу. Відповідно до встановлених судами обставин статут та рішення про збільшення статутного капіталу не регулюють порядок та строки здійснення додаткових внесків. Правові наслідки їх несплати рішення та статут також не визначали.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11.12.2023, суди зробили висновок, що учасник не може вважатися таким, що не виконав зобов`язання з внесення додаткового вкладу, оскільки учасники не вирішували питання про порядок та строки внесення ними додаткових вкладів у зв`язку із збільшенням статутного капіталу.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, стверджує, що відповідач несе солідарну відповідальність з моменту прийняття рішення загальними зборами про збільшення статутного капіталу, тобто з 18.09.2015, саме у зв`язку з невиконанням зобов`язання із внесення додаткового вкладу.

Проте, зі змісту постанови Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №925/200/22 вбачається, що висновок про застосування норм права, зокрема, про наслідки невнесення учасником додаткового вкладу до статутного капіталу, є загальним та зробленим безвідносно до обставин, які встановлені у справі.

Верховний Суд, зазначаючи, що учасник несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями товариства перед кредиторами у межах вартості невнесеної частини вкладу, не вказав моменту виникнення в учасника солідарного обов`язку та чи пов`язаний цей момент із встановленням можливості/неможливості виконати зобов`язання приватним підприємством самостійно.

Вирішуючи спір між позивачем та відповідачем у справі №925/200/22, судом було зазначено, що позивач надав докази, які обліковуються на рахунку 46 підприємства, на підтвердження заборгованості відповідача за внесками станом на 30.06.2019 у сумі 3462958,15 грн, тобто у сумі, меншій, ніж заявлено в позові. Проте, навіть така виписка по рахунку 46 не є достатнім доказом на підтвердження заборгованості відповідача зі сплати внесків, оскільки такі дані надані станом на 30.06.2019, а рахунки бухгалтерського обліку не є первинними документами і саме у позивача є повноваження для внесення/невнесення до рахунку відповідних відомостей на підставі первинних документів. Отже, з огляду на заявлену позивачем суму невнесеної відповідачем частки у розмірі 4707000,00 грн та надані ним же докази - картку рахунку, у якій зазначено, що ОСОБА_1 має заборгованість за внесками станом на 30.06.2019 у розмірі 3462958,15 грн, судами вказано про недоведеність розміру невнесеного відповідачем вкладу. Враховуючи підстави відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду не прийняла доводи скаржника про те, що всупереч наявним у матеріалах справи доказам судом першої інстанції не було встановлено суму заборгованості відповідача, оскільки з огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог з інших підстав, наведені обставини не підлягають встановленню.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Цивільне та господарське законодавство передбачає порядок відповідальності за зобов`язаннями юридичної особи перед його кредиторами, визначаючи інших суб`єктів такої відповідальності та встановлюючи інші види відповідальності, умови та підстави їх покладення.

Частиною 1 ст. 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників визначає Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

До набрання чинності Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» поняття і види господарських товариств, правила їх створення, діяльності, а також права і обов`язки їх учасників та засновників регулював Закон України «Про господарські товариства».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасники товариства, які не повністю внесли вклади, несуть солідарну відповідальність за його зобов`язаннями у межах вартості невнесеної частини вкладу кожного з учасників.

Аналогічна норма закріплена у ст. 50 Закону України «Про господарські товариства».

Визначений вказаними нормами випадок є одним із передбачених законом, коли за зобов`язаннями боржника-юридичної особи перед його кредиторами відповідає третя особа.

За змістом ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» інтереси кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю захищені можливістю кредиторів звернутися з вимогами до учасників товариства, які не повністю внесли свої вклади.

Отже, приписи зазначених норм направлені на захист порушених прав та інтересів кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю у правовідносинах за його зобов`язаннями перед кредиторами.

Відповідно, у правовідносинах щодо покладення за правилами ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» (аналогічно і ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю») на учасників товариства, які не повністю внесли вклади, солідарної відповідальності за зобов`язаннями товариства з обмеженою відповідальністю перед його кредитором (кредиторами), право звертатись до зазначених учасників товариства на підставі вказаної норми з метою захисту порушених прав та інтересів кредиторів належить особі, чиї права та інтереси порушені, тобто кредитору.

Натомість, норма ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства», яка кореспондується зі ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», не направлена на захист прав та інтересів товариства з обмеженою відповідальністю, а тому не надає цьому товариству або особі, яка уповноважена діяти від його імені та в його інтересах (відповідно до закону, статутних документів тощо), права звертатись до учасників товариства, які не повністю внесли вклади, у межах покладення на цих осіб солідарної відповідальності за зобов`язаннями товариства з обмеженою відповідальністю перед його кредиторами.

Тому, належним суб`єктом звернення за правилами ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» (ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю») до учасників товариства, які не повністю внесли вклади, є кредитор товариства.

Згідно з положеннями ст. ст. 2, 4, 5 ГПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Тому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Враховуючи викладене, а також той факт, що у спірних правовідносинах у межах покладення солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника до відповідача, як учасника приватного підприємства, який не повністю вніс частину свого вкладу до статутного капіталу Приватного підприємства «Агротрейд Групп» - позивача у справі, за правилами ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», звернувся позивач, який був боржником у правовідносинах з третьою особою, останній не довів порушення його права чи безпосереднього законного інтересу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.06.2024 у справі №910/15018/19 (910/16887/21), яку правомірно застосував місцевий господарський суд до спірних правовідносин.

У поданій апеляційній скарзі позивач посилається на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.12.2023 у справі №925/200/22.

Як слідує зі змісту резолютивної частини вказаної постанови, суд вирішив:

«Рішення Господарського суду Черкаської області від 12.08.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 у справі №925/200/22 змінити, виключивши з їх мотивувальних частин висновки про застосування ст. 18 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

У решті рішення Господарського суду Черкаської області від 12.08.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 у справі №925/200/22 залишити без змін».

Таким чином, фактичні обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій а також зроблені ними висновки, які не стосуються застосування ст. 18 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», є такими, що мають бути враховані судом.

Як було зазначено вище, у постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 у справі №925/200/22 апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять рішення загальних зборів учасників підприємства, яке б стало підставою для внесення змін до статуту, в тому числі затвердженого після прийняття рішення про збільшення розміру статутного капіталу підприємства, яким би були встановлені форма, порядок та строки внесення його учасниками додаткових внесків у зв`язку зі збільшенням розміру статутного капіталу. Учасниками позивача не вирішувалось питання про встановлення форми, порядку та строків внесення ними додаткових вкладів у зв`язку із збільшенням статутного капіталу підприємства, а тому ОСОБА_1 не може вважатися такою особою, що не виконала зобов`язання із внесення додаткового вкладу.

Водночас, у постанові Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №925/200/22 касаційний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №905/2639/17, з приводу того, що особа не може вважатися такою, що не виконала зобов`язання із внесення додаткового вкладу, у випадку відсутності відповідного рішення загальних зборів учасників товариства, яким би були встановлені форма, порядок та строки внесення учасниками товариства додаткових внесків у зв`язку зі збільшенням розміру статутного капіталу. Відповідно до встановлених судами обставин статут та рішення про збільшення статутного капіталу не регулюють порядок та строки здійснення додаткових внесків. Правові наслідки їх несплати рішення та статут також не визначали. У цій справі №925/200/22, як і у справі №905/2639/17, суди зробили висновок, що учасник не може вважатися таким, що не виконав зобов`язання із внесення додаткового вкладу, оскільки учасники не вирішували питання про порядок та строки внесення ними додаткових вкладів у зв`язку із збільшенням статутного капіталу товариства, ні на момент проведення загальних зборів, на яких було прийнято таке рішення, ні після проведення цих зборів.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №925/200/22 також слідує, що висновок про застосування норм права, зокрема, про наслідки невнесення учасником додаткового вкладу до статутного капіталу є загальним і зробленим безвідносно до обставин, встановлених у справі. Вказане вбачається з того, що під час розгляду судами цієї справи питання солідарної відповідальності взагалі не порушувалось, положення статуту в цьому контексті не досліджувалися, обставини, чи виконав рішення та вніс інший учасник підприємства (його директор) свій додатковий вклад, сторони не доводили. Верховний Суд, зазначаючи, що учасник несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями товариства перед кредиторами у межах вартості невнесеної частини вкладу, не вказав моменту виникнення в учасника солідарного обов`язку та чи пов`язаний цей момент із встановленням можливості/неможливості виконати зобов`язання приватним підприємством самостійно.

Отже, вказаний аргумент апеляційної скарги позивача спростовується змістом судових рішень у справі №925/200/22 та встановленими у ній преюдиціальними обставинами.

Також позивач вказує про відсутність доказів формування частки відповідача у статутному капіталі приватного підприємства, а саме про наявність заборгованості у розмірі 4707000,00 грн, та зазначає, що ним надано докази лише часткового виконання ОСОБА_1 зобов`язання із внесення статутного капіталу як у цій справі, так і справі №925/200/22. Відповідач, у свою чергу, не надав суду доказів виконання вказаного зобов`язання, а тому даний факт є таким, що не спростований відповідачем.

Апеляційний суд вказує на те, що ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» товариство зобов`язано зберігати, зокрема, річну фінансову звітність, документи звітності, що подаються відповідним державним органам, документи бухгалтерського обліку. Відповідальність за зберігання документів товариства покладається на виконавчий орган товариства та на головного бухгалтера (у разі призначення) - щодо документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності.

Листом №17 від 24.10.2024 позивач у відповідь на адвокатський запит щодо надання інформації про формування статутного капіталу повідомив про відсутність на підприємстві статутної документації з бухгалтерського обліку та корпоративних договорів, а тому незрозуміло, на підставі яких саме документів позивач зробив висновок про несплату ОСОБА_1 внеску саме у розмірі 4707000,00 грн.

Що стосується посилання на надання таких доказів у справі №925/200/22, то з цього приводу слід зазначити, що під час розгляду вказаної справи судами було встановлено розбіжність у наданих позивачем доказах щодо формування статутного капіталу.

Зокрема, у рішенні Господарського суду Черкаської області від 12.08.2022 у справі №925/200/22, суд зазначив наступне: «Отже, сам позивач надає докази, які обліковуються на рахунку 46 підприємства на підтвердження заборгованості відповідача за внесками станом на 30.06.2019 лише в сумі 3462958,15 грн, тобто в сумі, меншій, ніж заявлено в позові. Проте навіть така виписка по рахунку 46 не є достатнім доказом на підтвердження заборгованості відповідача по внескам: по- перше, тому що такі дані надані станом на 30.06.2019, по-друге, рахунки бухгалтерського обліку не є первинними документами і саме у позивача є повноваження для внесення/невнесення до рахунку відповідних відомостей на підставі первинних документів. Такий доказ, наданий самим позивачем, лише спростовує твердження позивача з приводу невнесення відповідачем додаткового внеску, як мінімум у сумі 1244041,85 грн (4707000,00-3462958,15 грн)».

З наведеного можна зробити висновок про те, що позивачем не лише не надано доказів наявності у ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 4707000,00 грн, а навпаки, зазначено про відсутність на підприємстві відповідної документації.

Як наслідок, відповідний аргумент скаржника також відхиляється апеляційним судом.

Скаржник також зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.06.2024 у справі №910/15018/19 (910/16887/21). Позивач вказує на те, що ухвалюючи постанову, Верховний Суд не формував висновок, який виключає можливість пред`явлення позову позивачем до відповідача.

Вказані доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Звертаючись із позовом та апеляційною скаргою, приватне підприємство зазначало, що солідарна відповідальність виникла в ОСОБА_1 у зв`язку із невиконанням рішення загальних зборів учасників від 18.09.2015, та що приватне підприємство має право звернутися до свого учасника на підставі ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», відповідно до якої учасники товариства, які не повністю внесли вклади, несуть солідарну відповідальність за його зобов`язаннями у межах вартості невнесеної частини вкладу кожного з учасників.

Поряд з цим, у постанові Верховного Суду від 18.06.2024 у справі №910/15018/19 (910/16887/21) зазначено наступне:

« 7.5. За змістом ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» інтереси кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю захищені можливістю кредиторів звернутися з вимогами до учасників товариства, які не повністю внесли свої вклади. У цьому висновку суд звертається до правової позиції Верховного Суду, сформульованої в постанові від 14.06.2023 у справі №686/26335/21 (п. 53).

Отже приписи зазначеної норми направлені на захист порушених прав та інтересів саме кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю у правовідносинах за його зобов`язаннями перед кредиторами.

А тому у правовідносинах щодо покладення за правилами ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» на учасників товариства, які не повністю внесли вклади, солідарної відповідальності за зобов`язаннями товариства з обмеженою відповідальністю перед його кредитором (кредиторами), право звертатись до зазначених учасників товариства на підставі вказаної норми з метою захисту порушених прав та інтересів кредиторів належить особі, чиї права та інтереси порушені, тобто кредитору.

Натомість норма ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» не направлена на захист прав та інтересів товариства з обмеженою відповідальністю, а тому не надає цьому товариству, або особі, уповноваженої діяти від його імені та в його інтересах (відповідно до закону, статутних документів тощо), права звертатись до учасників товариства, які не повністю внесли вклади, у межах покладення на цих осіб солідарної відповідальності за зобов`язаннями товариства з обмеженою відповідальністю перед його кредиторами.

Тож належним суб`єктом звернення за правилами ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» до учасників товариства, які не повністю внесли вклади, є кредитор товариства з обмеженою відповідальністю.

7.8. Враховуючи викладене, а також той факт, що у спірних правовідносинах у межах покладення солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника до відповідачів, як учасників, які не повністю внесли вклади до статутного капіталу товариства боржника, за правилами ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» звернувся позивач (боржник в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Артеменка О.О., п. 1.2), тобто особа, якій за законом не належить відповідне право звернення (п. 7.6), суд доходить висновку, що позивач не довів порушення його права чи безпосереднього законного інтересу, у розумінні положень ст. ст. 2, 4, 5 ГПК України, ст. ст. 15, 16, ЦК України та ч. 4 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства», а тому він є неналежним позивачем у цій справі, що є самостійною підставою для відмови в позові».

Разом з тим, у даних правовідносинах позивач не є кредитором, а тому не вправі покладати на третіх осіб солідарну відповідальність за своїми зобов`язаннями на підставі ст. 2 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Як наслідок, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заявленого позову з тих підстав, що по-перше, відповідачем не порушені права позивача, а по-друге, ні статутом позивача, ні законодавством України не встановлено обов`язку відповідача, як учасника приватного підприємства відшкодовувати позивачу, як боржнику у правовідносинах із третьою особою солідарної частини заборгованості.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 05.12.2024 у справі №925/1144/24 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного підприємства «Агротрейд Групп» не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агротрейд Групп» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 05.12.2024 у справі №925/1144/24 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне підприємство «Агротрейд Групп».

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 20.03.2025.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

Л.Г. Сітайло