ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/874/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Колоколова С.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29)

Секретар судового засідання (за доручення головуючого судді): Соловйова Д.В.;

Від Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича не з`явився;

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ"- не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024 (повний текст складено та підписано 04.11.2024)

по справі №915/874/24

за позовом Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ"

про стягнення 307 370, 92 грн,

(суддя першої інстанції: Семенчук Н.О., дата та місце ухвалення рішення: 31.10.2024, Господарський суд Миколаївської області, м. Миколаїв),

У липні 2024 року Фізична особа-підприємець Василевський Віктор Якович звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовної заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ" про стягнення грошових коштів у розмірі 307 370, 92 грн, з яких: 86 400 грн сума основного боргу, 32313, 60 грн інфляційних втрат, 91266, 81 грн 3% річних, 88750, 55 грн пені та 8640 грн штрафу.

В обґрунтування позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № 3157БП від 24.05.2021 в частині своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ" на користь Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича суму основного боргу у розмірі 86 400 грн, інфляційних втрат - 32 313,60 грн, 3% річних - 7 609,14 грн, пені - 7 468,27 грн, штраф у розмірі 8 640 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ" в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 028 грн; в решті позову відмовлено.

Задовольняючи позов у частині стягнення суми основного боргу суд першої інстанції визнав, що позивачем доведено неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ" грошового зобов`язання за Договором поставки № 3157БП від 24.05.2021, з огляду на що судом було задоволено вимогу про стягнення штрафу, нарахованого на суму основної заборгованості, а також вимоги про стягнення інфляційних втрат та частково задоволено вимоги про стягнення пені та 3% річних.

У своєму рішенні суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 83 657,67 грн (91 266,81 грн - 7 609,14 грн), а також пені в розмірі 81 282,28 грн (88 750,55 грн - 7 468,27 грн) задоволенню не підлягають.

Так, судом за допомогою програми "IpLех" здійснено перерахунок 3% річних з урахуванням вірного визначення відсоткової ставки (3%) та встановлено, що розмір 3% річних за період з 25.07.2021 по 30.06.2024 на суму заборгованості 86 400 грн становить 7 609,14 грн.

Щодо заявленої позивачем суми пені, судом за допомогою програми "IpLех" здійснено перерахунок пені з дотриманням вимог ч.6 ст.232 Цивільного кодексу України, у відповідності до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» №543/96-ВР від 22.11.1996 (із змінами та доповненнями) та вірного визначення періоду нарахування, а саме з 25.07.2021 по 25.01.2022 та визначено, що розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача, становить 7 468,27 грн.

Частково не погоджуючись з таким рішенням, Фізична особа-підприємець Василевський Віктор Якович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024 у даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% на місяць в розмірі 83657,67 грн та пені в розмірі 81282,28 грн, прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Апелянт зазначає, що відповідно до позовних вимог у даній справі він просив стягнути з відповідача, окрім іншого, 91266, 81 грн 3% на місяць, які розраховані за період з 25.07.2021 по 30.06.2024, посилаючись при цьому на ст.625 Цивільного кодексу України та п.8.5. Договору поставки №3157БП від 24.05.2021.

Посилаючись на ст.625 Цивільного кодексу України, апелянт зазначає, що три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру відсотків річних.

Відповідно до п.8.5. Договору поставки №3157БП від 24.05.2021 покупець, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти на місяць від простроченої суми.

Таким чином, сторонами при укладанні Договору було погоджено та встановлено інший розмір процентів, який підлягає сплаті у разі порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором у розмірі трьох процентів на місяць від простроченої суми, що за умовами Договору складає 36% річних.

Апелянт наводить свій розрахунок та зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаній умові Договору, внаслідок чого дійшов хибного висновку про те, що в позовній заяві позивач зазначає про стягнення з відповідача 3% річних.

Щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, позивач зазначає, що умовами п.8.4 укладеного Договору сторони передбачили можливість нарахування пені понад шість місяців, що в свою чергу надає позивачу правові підстави для нарахування пені за період з 25.07.2021 по 30.06.2024 на суму 88750,55 грн.

На переконання заявника суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаній умові Договору, що призвело до помилкового висновку про неможливість нарахування пені поза межами строку, встановленого ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до прийняття незаконного, в частині, що оскаржується позивачем, рішення. Просить таке рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалили нове, яким задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2024 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024 по справі №915/874/24 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції; витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/874/24.

06.12.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/874/24.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024 по справі №915/874/24.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024 по справі №915/874/24 призначено на 03.03.2025 року о 14-00 год.

17.02.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича надійшло клопотання про розгляд справи без участі.

03.03.2025 у судове засідання представники учасники у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.05.2021 між Фізичною особою-підприємцем Василевським Віктором Яковичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ" укладено Договір поставки №3157БП (далі - Договір), у відповідності до умов якого постачальник на підставі заявки покупця, зобов`язується передати у власність покупця продукцію будівельного призначення, асортимент, кількість та ціна яких визначена в видаткових накладних, що надані постачальником та являють собою невід`ємну частину цього Договору, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього Договору. Загальні асортимент, кількість та ціна товару, поставку якого постачальник здійснює за цим Договором, визначається у видаткових накладних або погодженій сторонами Специфікації (Специфікаціях), які підписані уповноваженими представниками постачальника та покупця, скріплені печатками сторін та становлять невід`ємну частину цього Договору (п.1.1 Договору).

Відповідно до п.3.1 Договору загальна сума Договору складається з сум, вказаних у всіх видаткових накладних або Специфікаціях на товар, який поставлений покупцю протягом строку дії цього Договору.

Згідно з п.3.4 Договору покупець здійснює оплату за товар на наступних умовах: за кожну партію товару - 100% вартості товару покупець зобов`язаний сплатити у термін 12 календарний день з моменту передачі товару від постачальника покупцю, згідно дати у видатковій накладній. Оплата здійснюється покупцем на підставі цього Договору. При здійсненні платежу покупець обов`язково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату цього Договору, рахунок-фактури, номер та дату видаткової накладної на товар.

У п.3.17 Договору сторони домовились про наступний порядок зарахування платежів: з платежу, що надійшов від покупця на рахунок постачальника, незалежно від його признання, постачальник має право у першу чергу зараховувати сплачену суму в рахунок погашення простроченої заборгованості, а решту суми в такому випадку зараховувати в якості поточної оплати.

Пунктом 5.2 Договору визначено, що товар повинен бути наданий покупцеві протягом 7 робочих днів з дати узгодження заявки постачальником. Датою поставки вважається дата прийому товару покупцем, що зазначається у відповідній видатковій накладній. Якщо протягом вказаного строку покупець не отримав товар (при умовах само вивозу), то постачальник не вважається таким, що прострочив поставку товару.

У відповідності до п.6.1 Договору, товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем з моменту передачі товару та підписання безпосередньо покупцем або повноважним представником покупця видаткової накладної: по кількості - відповідно до видаткової накладної; по якості - відповідно до вимог заводу - виробника товару та умов цього Договору. Датою відвантаження товарів (партії товарів) покупцеві вважається дата відповідної видаткової накладної на дані товари.

Відповідно до п.6.8 Договору підпис уповноваженої особи покупця або печатка (штамп) покупця на відповідній належним чином оформленій видатковій накладній свідчать про приймання зазначеного в ній товару та про згоду з тим, що товар у накладній відповідає найменуванню та кількості зазначеним у заявці покупця. Право власності на поставлений товар переходить до покупця з моменту його отримання.

Згідно з п.7.1 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021, а в частині зобов`язань по оплаті товарів - до повного їх виконання.

Пунктом 7.2 Договору визначено, що якщо за 1 місяць до закінчення строку дії цього Договору жодна сторона не надасть письмового повідомлення про його розірвання, то кожного разу строк дії цього Договору автоматично продовжується на додаткові однорічні строки.

Відповідно до п.8.4 Договору в разі прострочення виконання покупцем зобов`язання оплатити поставлені (передані) йому товари за цим Договором і (або) в разі не повного виконання покупцем даного зобов`язання, покупець зобов`язаний виплачувати постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення покупцем виконання грошового зобов`язання за весь період прострочення та штрафну неустойку у розмірі 10% від вартості неоплачених в строк товарів.

Пунктом 8.5 Договору визначено, що покупець, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти на місяць від простроченої суми.

Договір підписаний та скріплений печатками сторін.

На виконання умов Договору позивачем (постачальником) поставлено відповідачу (покупцю) товар на загальну суму 86 400 грн, що підтверджується видатковою накладною №Ил0001401 від 12.07.2021, яка підписана сторонами без зауважень (а.с.20).

Для оплати поставленого товару позивач виставив відповідачу рахунок - фактуру №53583 від 12.07.2021 на суму 86 400 грн (а.с.19).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, всупереч умовам Договору та приписам чинного законодавства, своєчасно та в повному обсязі не сплатив вартість поставленого товару, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 86 400 грн на яку позивачем також було нараховано 32313, 60 грн інфляційних втрат, 91266, 81 грн 3% на місяць, 88750, 55 грн пені та 8640 грн штрафу.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.712 Цивільного Кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві товар (Товари), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного Кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначалось раніше, з наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що відповідач, всупереч умовам Договору та приписам чинного законодавства, своєчасно та в повному обсязі не сплатив вартість поставленого товару, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 86 400 грн, на яку позивачем було нараховано 32313, 60 грн інфляційних втрат, 91266, 81 грн річних, 88750, 55 грн пені та 8640 грн штрафу.

Як зазначалося вище, апелянтом рішення місцевого суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні річних в сумі 83657,67 грн та пені в розмірі 81282,28 грн, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду лише в оскаржуваній частині у відповідності до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши доводи апеляційної скарги в частині незгоди заявника про відмову у стягненні 81 282,28 грн пені, перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позовні вимоги у частині стягнення пені за період з 25.07.2021 по 30.06.2024 (понад визначений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій) мотивовані посиланням на пункт 8.4 Договору, відповідно до якого в разі прострочення виконання покупцем зобов`язання оплатити поставлені (передані) йому товари за цим Договором і (або) в разі неповного виконання покупцем даного зобов`язання, покупець зобов`язаний виплачувати постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення покупцем виконання грошового зобов`язання за весь період прострочення та штрафну неустойку у розмірі 10% від вартості неоплачених в строк товарів.

Так, позивач згідно розрахунку позовних вимог (акр.9) нарахував та просив суд стягнути з відповідача пеню, нараховану за період з 25.07.2021 по 30.06.2024 в розмірі 88 750,55 грн.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції за допомогою програми "IpLех" здійснив перерахунок пені з дотриманням вимог ч.6 ст.232 Цивільного кодексу України, у відповідності до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» №543/96-ВР від 22.11.1996 (із змінами та доповненнями) та вірного визначення періоду нарахування, а саме з 25.07.2021 по 25.01.2022 та визначено, що розмір пені який підлягає стягненню з відповідача становить 7 468,27 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, вважає його законним, обґрунтованим та таким, що повною мірою відповідає вимогам законодавства та зроблений на повному та всебічному дослідженні матеріалів справи, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За частиною першою статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього ж Кодексу.

Тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Суд може тлумачити правочин, розглядаючи справу за будь-якою позовною вимогою, що слідує із цього правочину, або за окремим позовом, предметом якого є вимога про тлумачення правочину (див., для прикладу, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 915/692/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 910/15161/18, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, від 19 грудня 2023 року у справі № 925/1205/22, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 757/5305/13-ц, від 11 жовтня 2023 року у справі № 753/13820/16-ц, від 13 березня 2024 року у справі № 686/16312/22 тощо).

Згідно із частиною першою статті 216 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Відповідно до с.1,2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Чинний Господарського кодексу України не розкриває окремо визначення понять "неустойка", "штраф", "пеня". Натомість правове визначення таких понять містять, зокрема, положення статті 549 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга, третя статті 549 Цивільного кодексу України).

Текстуальне тлумачення положень статті 549 Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець у цій нормі пов`язує визначення пені як виду неустойки з такими кваліфікуючими ознаками як її обчислення:

1) за кожен день прострочення виконання;

2) у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання.

У схожій формі вжите поняття пені та здійснюється її обчислення в абзаці третьому частини другої статті 231 Господарського кодексу України, яким визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Подібним чином також визначено поняття пені в частині першій статті 17 Закону України "Про державні резерви" ("за кожний день прострочення поставки"), частині п`ятій, абзаці другому частини сьомої статті 13 Закону України "Про валюту і валютні операції" ("за кожний день прострочення"), пункті 129.6 статті 129 Податкового кодексу України ("за кожний день прострочення"), частині першій статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" ("за кожен день прострочення"), частині п`ятій статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" ("за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення").

Системний аналіз наведених норм дозволяє стверджувати, що незалежно від того, які правовідносини урегульовано конкретними нормами права, наразі в законодавстві сформований єдиний підхід до застосування пені як виду неустойки (штрафної санкції), конститутивною ознакою якої є її нарахування за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Отже, поденне нарахування пені є ознакою, яка вирізняє її серед інших видів неустойки (штрафних санкцій) та визначає механізм обчислення (визначення розміру) пені.

Тобто вжитий законодавцем у цьому випадку займенник "кожний (кожен)" пояснює формулу обчислення пені, за якою загальна сума пені визначається шляхом множення ставки пені на кількість днів прострочення.

Натомість порядок застосування штрафних санкцій закріплено в нормах статті 232 Господарського кодексу України, частина шоста якої визначає правило щодо періоду (строку) та порядку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

За загальним правилом, визначеним частиною шостою статі 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак таке правило застосовується до правовідносин, лише у разі, якщо інше не встановлено законом або договором, адже словосполучення "якщо інше не встановлено законом або договором" допускає існування іншої норми закону, що регулює відповідні правовідносини, або іншого положення договору, який регулює конкретні договірні відносини сторін, що виконує функцію спеціальної норми по відношенню до загальної норми (див., для прикладу як інше встановлене законом правило нарахування пені, частину першу статті 17 Закону України "Про державні резерви", яка визначає, що у разі прострочення поставки матеріальних цінностей до державних резервів постачальник сплачує пеню за кожний день прострочення поставки до фактичного виконання зобов`язання).

Тож положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України є диспозитивними, оскільки законом або договором може бути встановлений інший порядок, в тому числі і строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

За загальним правилом, договір є універсальним регулятором приватноправових відносин, який, як і закон, є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі № 910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 902/669/18).

При цьому сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а й право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (див. постанову Верховного Суду України від 21 червня 2017 року в справі № 910/2031/16 (провадження № 3-432гс17) щодо стягнення пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 916/804/17, від 07 серпня 2018 року у справі № 917/2013/17, від 10 вересня 2020 року у справі № 916/1777/19, від 27 лютого 2024 року у справі № 911/858/22).

Згідно зі статтею 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України).

Тож хоча укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), однак такий строк, з урахуванням положень статей 251, 252 Цивільного кодексу України, має бути визначений.

Період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі - початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, "до повного виконання зобов`язання", "до дати фактичного виконання", "до повної сплати заборгованості / погашення боргу", "протягом року / усього періоду існування заборгованості" тощо.

Тому на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює частина шоста статті 232 Господарського кодексу України. Формулювання, яке містить частина третя статті 549 Цивільного кодексу України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, в тому числі умови договору (у випадку відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, який є меншим або більшим шести місяців (подібний висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.08.2021 у справі №910/13575/20).

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.

Інше тлумачення (розуміння) наведеного формулювання (ототожнення його зі строком нарахування) фактично унеможливлює застосування положень частини шостої статті 232 Господарського кодексу України щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, оскільки на практиці сторони під час визначення в умовах договору відповідальності у вигляді пені майже завжди використовують формулювання щодо її нарахування "за кожен день прострочення", тим самим відтворюють визначення пені, закріплене в частині третій статті 549 Цивільного кодексу України.

Подібний висновок до застосування частини шостої статті 232 Господарського кодексу України та неможливості розцінювати формулювання в договорі (умови договору) про сплату пені за кожний день прострочення як установлення цим договором іншого, ніж передбаченого частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку нарахування штрафних санкцій, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/15492/17, від 01.07.2019 у справі №910/4377/18, від 08.07.2019 у справі №910/4375/18, від 22.08.2019 у справі №914/508/17, від 15.11.2019 у справі №904/1148/19, від 12.12.2019 у справі №911/634/19, від 19.11.2020 у справі №910/12765/19, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 №910/17317/17, від 20.08.2021 у справі №910/13575/20.

Оскільки умови Договору не встановлюють періоду чи строку, за який нараховується пеня, а формулювання у пункті 8.4 Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення лише визначає механізм її розрахунку (обчислення), пеня за прострочення виконання відповідачем, як покупцем, виконання грошового зобов`язання має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, що цілком обґрунтовано біло здійснено судом першої інстанції.

З огляду на викладене колегія суддів відхиляє, як безпідставні, доводи апелянта щодо наявності у нього права на нарахування пені за весь період прострочення виконання відповідачем зобов`язань за Договором та вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо задоволення вимог позивача в частині стягнення пені в межах визначеного частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій у розмірі 7468,27 грн.

Щодо доводів апелянта в частині незгоди з рішенням суду про стягнення з відповідача 3% річних замість 3% на місяць, як це передбачено умовами укладеного між сторонами Договору та зазначено у позовній заяві, колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сторони погодили у п.8.5. Договору поставки №3157БП від 24.05.2021 умови, відповідно до яких покупець, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти на місяць від простроченої суми.

З огляду на зазначене, сторонами при укладанні Договору було погоджено та встановлено інший розмір відсотків, ніж передбачений ст.625 Цивільного кодексу України, який підлягає сплаті у разі порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором у розмірі 3% на місяць від простроченої суми.

Разом з тим, судом першої інстанції було помилково розраховано три проценти річних від простроченої суми та не взято до уваги, що сторонами було погоджено інші умови у Договорі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано розрахунок 3% на місяць за період з 25.07.2021 по 30.06.2024 на суму заборгованості 86400 грн.

Відповідно до цього розрахунку 3% на місяць становлять 36% річних, а отже сума боргу (86400 грн) помножена на кількість днів прострочки (1071 день за період з 25.07.2021 по 30.06.2024) помножені на 36% річних поділена на кількість днів у році (365) дорівнює 91 266,81 грн.

Перевіривши зазначений розрахунок річних, колегія суддів вважає останній арифметично вірним, розрахованим відповідно до умов Договору.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною третьою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених обставин справи, за змістом пункту 8.5 укладеного сторонами Договору, положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 Цивільного кодексу України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума річних у визначеному розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Колегія суддів зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

Звертаючись з вимогою про стягнення суми річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві апеляційний господарський суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Як зазначалось раніше, станом на момент звернення з позовом сума заборгованості за Договором становила 86400 грн, на яку позивач нарахував 32313,60 грн інфляційних витрат, 91266,81 грн 3% на місяць, 88750,55 грн пені та 8640 грн штрафу.

Судом першої інстанції було задоволено позовну заяву щодо стягнення основного боргу у розмірі 86400 грн, 32313,60 грн інфляційних витрат, 8640 грн штрафу у повному обсязі, а також частково задоволено вимоги щодо стягнення пені та річних: стягнуто 7609,14 грн річних та 7468,27 грн пені.

Отже загальний розмір присуджених судом першої інстанції до стягнення господарських санкцій становить 56 031,01 грн, що дорівнює 64% від суми основного боргу.

Апелянтом, в свою чергу, було нараховано 91266,81 грн 36% річних, що, у разі задоволення позовних вимог в цій частині, призведе до покладання на відповідача відповідальності на суму 139 688,68 грн, що дорівнює 161% від суми основного боргу.

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми процентів на місяць, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір річних сумою, яка вже була стягнута судом першої інстанції у розмірі 7609,14 грн.

При цьому, судова колегія враховує наступне.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 03.10.2023 у справі №686/7081/21, від 05.06.2024 у справі №910/14524/22).

З аналізу сталої практики в цьому питанні вбачається, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, цілком справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, є обмеження санкцій сумами, які вже присуджені до стягнення судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що апелянтом у даній справі не надано доказів наявності негативних наслідків порушення зобов`язання, у тому числі збитків у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання та їх розміру.

Стягнення суми річних є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі (подібні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Колегія суддів звертає увагу, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права. Такі правові висновки викладені у пунктах 213 та 214 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22 (провадження № 12-79гс23).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає цілком правомірним, розумним та справедливим зменшення суми річних.

Відтак, судова колегія вважає, що доводи апелянта в частині неврахування умов укладеного Договору щодо визначення розміру процентів за прострочення виконання зобов`язання щодо оплати поставленого товару заслуговують на увагу і знайшли своє підтвердження, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Згідно п.2 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ч.4 ст.277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, та як наслідок помилкове стягнення з відповідача 3% річних замість 3% на місяць, як встановлено умовами укладеного між сторонами Договору, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до ч.4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції та викласти її в редакції даної постанови.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024 по справі №915/874/24 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024 по справі №915/874/24 в частині оскарження стягнення річних змінити виклавши його в редакції даної постанови.

3. У решті рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2024 по справі №915/874/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.03.2025 року.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

С.І. Колоколов