ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/5773/24
Господарський суд Одеської області у складі судді Гута С.Ф.,

секретар судового засідання Борисова Н.В.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Цуняк Г.Б.,

від відповідача: Горун Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Львівського комунального підприємства "ЛЬВІВСВІТЛО" до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "МІНВІК" про стягнення 405960,00 грн заборгованості,

зазначає наступне:

Львівське комунальне підприємство "ЛЬВІВСВІТЛО" (надалі - ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО", Позивач) використовуючи підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІНВІК" (надалі - ТОВ "МІНВІК", Відповідач) 405960,00 грн заборгованості, з яких 286560,00 грн пені та 119400,00 грн штрафу, нарахованих у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе за укладеним 13.08.2024 договором поставки № 132 зобов`язань в частині своєчасної та остаточної постави обумовленого товару.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Одеської області від 31.12.2024 позовній заяві ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 916/5773/24 та визначено суддю Гута С.Ф. для її подальшого розгляду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.01.2025 прийнято позовну заяву ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/5773/24, визнано справу малозначною та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 04 лютого 2025 року.

23 січня 2025 року ТОВ "МІНВІК" реалізовано право на подачу відзиву на позову заяву, в якому просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Обґрунтовуючи підстави, які суд має врахувати для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову посилається на те, що після укладення договору між сторонами також укладено додаткову угоду, якою продовжено строк поставки товару до 20.11.2024; те, що відповідний товар отримано Позивачем 25.12.2024; те, що неможливість виконання взятих зобов`язань в частині своєчасної та остаточної поставки товару викликано наявністю форс-мажорних обставин, що встановлено сертифікатом ТПП від 20.01.2025 № 5100-25-0082.

23 січня 2025 року ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" представлено відповідь на відзив, в якій зазначає, що погоджений умовами договору товар поставлено тільки 25.12.2024, тобто із порушенням погоджених строків; те, що Відповідачем представлено відповідний сертифікат ТПП виключно після відкриття провадження у справі, звернення стосовно надання його до представлення позову до суду залишились проігнорованими.

31 січня 2025 року ТОВ "МІНВІК" представлено заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що умови договору не передбачають втрати права на звільнення від відповідальності у разі несвоєчасного повідомлення контрагента про виникнення форс-мажорних обставин; те, що отримання відповідного сертифікату ТПП займає значний проміжок часу з моменту звернення.

Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 оголошено перерву в судовому засіданні до 04 березня 2025 року.

Ухвалами Господарського суду Одеської області забезпечено право участі представника ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" у засіданнях суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду після звернення із відповідним клопотанням.

В процесі розгляду справи представник ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" підтримував заявлені позовні вимоги та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, представник ТОВ "МІНВІК" натомість заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог та наполягав на відмові у задоволенні позову. Також представниками сторін в процесі розгляду справи підтверджено факт укладення додаткової угоди до договору поставки від 13.08.2024 № 132, якою обопільно погоджено продовжити строк поставки товару до 20 листопада 2024 року.

04 березня 2025 року в судовому засіданні судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Приписами статті 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, суд встановив:

13 серпня 2024 року між ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" (Замовник) та ТОВ "МІНВІК" (Постачальник) укладено договір поставки № 132 (Договір), умовами пункту 1.1 якого передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується у встановлений цим Договором термін поставити та передати у власність Мобільні засоби радіоелектронної боротьби в комплекті Код ДК 021:2015: 35730000-0 - Електронні бойові комплекси та засоби радіоелектронного захисту, а Замовник зобов`язується прийняти та оплати Товар в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Кількість та спеціалізація Товару передбачені у Специфікації (Додаток № 1 до цього Договору) (пункт 1.2)

Постачальник повинен поставити Замовнику новий Товар, якість якого відповідає умовам, встановленим чинним законодавством України для цієї категорії Товару. Технічні та якісні характеристики Товару повинні відповідати чинним нормативним актам (державним стандартам / технічним умовам / нормам) (пункт 2.1).

Поставка Товару здійснюється транспортом та коштом Постачальника, в розмірах та в кількості відповідно до Специфікації (додаток № 1 до договору) (пункт 2.2).

Ціна на Товар встановлюється в національній валюті України - гривні (пункт 3.1).

Загальна ціна цього Договору складає 1194000 грн 00 коп. (Один мільйон сто дев`яносто чотири тисячі гривень 00 копійок) без ПДВ (згідно пункту 32 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України (із змінами)) (пункт 3.2).

Вартість Товару включає в себе всі податки, збори, транспортні витрати на доставку Товару за адресою Замовника (пункт 3.3).

Розрахунок за поставлений товар здійснюється Замовником впродовж 30 календарних днів, а у випадку відсутності фінансування 40 календарних днів від дати приймання Товару та підписання Замовником відповідної видаткової накладної на Товар на підставі виставленого Постачальником Рахунку (пункт 4.1).

Розрахунки здійснюються Замовником у національній валюті України, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника (пункт 4.2).

Строк поставки (передачі) Товару - сорок днів з моменту угоди, але не пізніше 10.10.2024 року (пункт 5.1).

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором Сторони несусь відповідальність, передбачену законодавством та цим Договором (пункт 7.1).

За непоставку, несвоєчасну поставку або недопоставку Товару, або порушення строку заміни неякісного (невідповідного) Товару на якісний (відповідний) Постачальник сплачує Замовнику пеню в розмірі 0,5% від вартості непоставленого, несвоєчасно поставленого або недопоставленого Товару за кожен день прострочення поставки, а за прострочення понад 10 днів додатково сплачується штраф у розмірі 10% від суми несвоєчасно поставленого або недопоставленого Товару (пункт 7.2).

Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення Договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо) (пункт 8.1).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за даним Договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі на юридичну адресу (пункт 8.2).

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються уповноваженим органом постраждалій стороні за даним Договором (пункт 8.3).

У разі коли строк дії обставин непереборної сили продовжується більше ніж 10 днів, кожна із Сторін в установленому порядку має право розірвати цей Договір (пункт 8.4).

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2024 року, але у будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (пункт 10.1).

Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками контрагентів, проти чого сторони не заперечують та не ставлять під сумнів.

Додатком № 1 до Договору (Специфікація) погоджено відповідну кількість Товару та його ціну (загальна вартість 1194000,00 грн).

Як зазначалось, представниками сторін в процесі розгляду справи підтверджено факт укладення додаткової угоди до договору поставки від 13.08.2024 № 132, якою обопільно погоджено продовжити строк поставки товару до 20 листопада 2024 року (Письмо оформленої додаткової угоди до матеріалів справи не представлено).

28 листопада 2024 року ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" складено до ТОВ "МІНВІК" претензію, в якій посилаючись на порушення останнім взятих на себе за укладеним Договором зобов`язань в частині своєчасної та остаточної поставки Товару впродовж 11.10.2024 - 27.11.2024, пропонує сплатити 286560,00 грн пені та 119400,00 грн штрафу, нарахованих на підставі пункту 7.2 Договору.

Вказана претензія надіслана ТОВ "МІНВІК" 02.12.2024 відповідно до представленого опису вкладання та накладної АТ "УКРПОШТА".

25 грудня 2024 року між ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" та ТОВ "МІНВІК" підписано без заперечень та/або зауважень видаткову накладну № 408, за якою першим отримано поставлений другим обумовлений Договором Товар у відповідній кількості (загальна вартість Товару 1194000,00 грн).

20 січня 2025 року Одеською регіональною Торгово-промисловою палатою України видано ТОВ "МІНВІК" сертифікат № 5100-25-0082 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) щодо обов`язку (зобов`язання) із постачання в строк до 10.10.2024 Товару за укладеним із ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" Договором поставки, які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання - 06 жовтня 2024 року; дата закінчення - 25 грудня 2024 року.

Звертаючись із позовом до суду ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" просить стягнути з ТОВ "МІНВІК" 405960,00 грн заборгованості, з яких 286560,00 грн пені, нарахованих на суму 1194000,00 грн впродовж 11.10.2024 - 27.11.2024 та 119400,00 грн штрафу за аналогічний період, на підставі пункту 7.2 укладеного Договору (пеня - 0,5% вартості непоставленого товару за кожен день прострочення та 10% штрафу за прострочення поставки товару понад 10 днів).

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

В свою чергу, частинами 1 та 2 статті 67 ГК України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно ж із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Приписами статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до приписів статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу, частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в частинах 1 та 7 статті 193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частинами 1 та 2 статті 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Частинами 1 та 2 статті 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно із частиною 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставою яких є письмовий Договір поставки № 132 від 13.08.2024, умовами якого передбачено поставку (передачу) ТОВ "МІНВІК" Товару ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" в строк до 10 жовтня 2024 року.

При цьому частиною 1 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як зазначалось, в матеріали справи відсутня укладена між ТОВ "МІНВІК" та ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" додаткова угода до Договору поставки, втім представниками обох сторін підтверджено факт її укладання, а також те, що сторонами обопільно погоджено продовжити строк поставки (передачі) ТОВ "МІНВІК" Товару ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" до 20 листопада 2024 року.

Поряд із наведеним, відповідно до дослідженої судом видаткової накладної від 25.12.2024 ТОВ "МІНВІК" поставлено (передано) ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" обумовлений умовами укладеного Договору Товар, тобто зобов`язання виконано Відповідачем, однак із порушенням встановленого строку поставки.

Частиною 3 статті 14 ЦК України встановлено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частинами 1 та 2 статті 614 ЦК вбачається, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до положень абзацу 1 частини 1 статті 617 ЦК та статті 218 ГК підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язанням несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язанням виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

В силу частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Приписами статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

У статті 549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Умовами пункту 7.2 укладеного між сторонами Договору передбачено, що за непоставку, несвоєчасну поставку або недопоставку Товару, або порушення строку заміни неякісного (невідповідного) Товару на якісний (відповідний) Постачальник сплачує Замовнику пеню в розмірі 0,5% від вартості непоставленого, несвоєчасно поставленого або недопоставленого Товару за кожен день прострочення поставки, а за прострочення понад 10 днів додатково сплачується штраф у розмірі 10% від суми несвоєчасно поставленого або недопоставленого Товару.

Ознайомившись із представленими розрахунками заявлених до стягнення 286560,00 грн пені, нарахованих на суму 1194000,00 грн впродовж 11.10.2024 - 27.11.2024 та 119400,00 грн штрафу (10% вартості несвоєчасно поставленого Товару за аналогічний період), господарський суд зазначає наступне.

Частина 2 статті 237 ГПК України імперативно встановлює, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відтак, з огляду на визнання сторонами факту продовження строк поставки Товару до 20.11.2024, першим днем прострочення Відповідачем відповідного зобов`язання є 21.11.2024, враховуючи ж приписи статті 237 ГПК України та заявлений Позивачем період нарахування штрафних санкції, господарський суд вважає наявними правовими підстави для нарахування відповідних штрафних санкцій (штрафу та пені) впродовж 21.11.2024 - 27.11.2024, тобто впродовж 7 календарних днів.

Відтак, господарським судом здійснено власне перерахування в межах заявлених Позивачем періодів та сум, та встановлено наявність в нього права на стягнення 41790,00 грн пені (1194000,00 грн * 0,5% * 7 днів = 41790,00 грн), з огляду на визначення останнім днем нарахування штрафних санкцій 27 листопада 2024 року в господарського суду відсутні правові підстави для стягнення передбаченого пунктом 7.2 Договору штрафу у вигляді 10% від вартості непоставленого Товару, не дивлячись на те, що відповідний Товару фактично поставлено 25 грудня 2024 року.

Однак, на переконання господарського суду, стягнення 41790,00 грн пені унеможливлюється наступним.

Частиною 1 статті 230 ГК України унормовано, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у виді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із частиною 4 статті 231 зазначеного Кодексу розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Водночас за змістом частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статті 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Так, зокрема, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частина 2 статті 216 ГК України передбачає, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Поряд з цим, відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Так, за наслідками розгляду справи № 911/2269/22 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 виклала, зокрема, такі висновки:

" …. - розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків;

- отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання;

- у силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер;

- категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником;

- чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер;

- а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду;

- поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду…. ".

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відтак, приймаючи до уваги те, що матеріали даної справи не містять жодних доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану та господарської діяльності ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО", та/або доказів настання негативних наслідків та понесення останнім збитків саме в результаті порушення ТОВ "МІНВІК" умов Договору, те що Відповідачем виконано взяті на себе зобов`язання, те, що обумовлений Договором Товар підлягає використанню з метою відсічі збройної агресії Російської Федерації проти України, а також приймаючи до уваги позицію Позивача, який будучі стороною за Договором, а також особою, яка уклала Додаткову угоду до Договору не представив її до суду, з метою дотримання принципів справедливість, добросовісність та розумності господарський суд реалізуючи дискреційні повноваження зменшує належну до стягнення суму пені до 15000,00 грн.

Відтак, позовні вимоги ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" в частині стягнення з ТОВ "МІНВІК" 405960,00 грн заборгованості підлягають частковому задоволенню.

Стосовно позиції ТОВ "МІНВІК" про виникнення форс-мажорних обставин господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне

Умовами укладеного між сторонами Договору погоджено наступне:

Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення Договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо) (пункт 8.1).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за даним Договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі на юридичну адресу (пункт 8.2).

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються уповноваженим органом постраждалій стороні за даним Договором (пункт 8.3).

Верховний Суд дотримується сталої позиції, викладеній у постанові від 31.08.2022 у справі 910/15264/21 (пункти 46,47,50), стосовно того, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

Відповідно до представленого сертифікату Одеської регіональної Торгово-промислової палати України від 20.01.2025 № 5100-25-0082 форс-мажорні (обставини непереборної сили) обставини, котрі завадили ТОВ "МІНВІК" поставити Товар за Договором виникли (настали) 06.10.2024, втім до матеріалів справи не представлено доказів повідомлення контрагента - ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" у передбачений пунктом 8.2 Договору строк, відтак, господарський суд доходить до висновку про втрату ТОВ "МІНВІК" права посилатися на форс-мажор.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Приписи статті 79 ГПК України встановлюють, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1-3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005 р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

У рішенні від 03.01.2018 р. "Віктор Назаренко проти України" (Заява № 18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення у справі "Беер проти Австрії" (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17,18, від 06 лютого 2001 року).

Приписами частини 3 статті 4 Законом України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Пред`являючи позовну заяву із використанням підсистеми "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ЛКП "ЛЬВІВСВІТЛО" заявлено до стягнення 405960,00 грн заборгованості, відтак з урахуванням приписів частин 2 та 3 статті 4 Законом України "Про судовий збір", мало сплатити 4871,52 грн (405960,00 грн * 1,5% * 0,8 = 4871,52 грн), однак сплатило 6089,40 грн, тобто має право за звернення із заявою про повернення 1217,88 грн переплаченого судового збору.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у той же час, оскільки приписами Закону України "Про судовий збір" встановлено мінімальний розмір судового збору, який підлягає справленню при зверненні із позовом, на переконання господарського суду, розмір судового збору, який покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, не може бути меншим аніж мінімальний розмір судового збору, встановлений Законом України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.13,20,73,74,76,86,129,165,232,233,237,238,240,241

Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Львівського комунального підприємства "ЛЬВІВСВІТЛО" до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "МІНВІК" про стягнення 405960,00 грн заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІНВІК" (65003, м. Одеса, вул. Церковна, буд., 19, офіс 236, email , Код ) на користь Львівського комунального підприємства "ЛЬВІВСВІТЛО" (79068, м. Львів, вул. Лінкольна, буд. 8, Код ) 15000/п`ятнадцять тисяч/грн 00 коп. та 2422/дві тисячі чотириста двадцять дві/грн 40 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повне рішення складено 10 березня 2025 р.

Суддя С.Ф. Гут