СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Харків Справа №922/3283/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представника:

позивача не з`явився;

відповідача Почуєв В.А., довіреність №01-01/4371-24 від 07.11.2024 року, самопредставництво, витяг з ЄДР ЮО ФОП та ГФ;

розглянувши матеріали апеляційної скарги відповідача Комунального підприємства «Харківводоканал» (вх.№3151Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 року у справі №922/3283/24,

за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (01032, Україна, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок, 25, ідентифікаційний код особи 00100227),

до Комунального підприємства «Харківводоканал» (61052, Україна, Харківська обл., місто Харків, вулиця Конторська, будинок, 90, ідентифікаційний код особи 03361715),

про стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області звернулося Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» з позовом до Комунального підприємства «Харківводоканал» та просив суд (з урахуванням заяви від 14.10.2024 року за вх.№25835):

1. cтягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (НЕК «Укренерго») індекс інфляції у розмірі 991122,99 грн;

2. cтягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (НЕК «Укренерго») 3% річних у розмірі 599357,88 грн;

3. cтягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (НЕК «Укренерго») витрати по сплаті судового збору у розмірі 19085,77 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що НЕК «Укренерго» у справі №922/2298/22 було заявлено і стягнуто інфляційні витрати, 3% річних станом на момент подання позовної заяви по справі, а фактичне виконання боржником рішення суду відбулося значно пізніше, тому у НЕК «Укренерго» виникає право додатково стягнути інфляційні витрати та 3% річних до моменту повного його виконання.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 року у справі №922/3283/24 (повний текст складено 09.12.2024 року, суддя Лаврова Л.С.) позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Харківводоканал» (61013, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 2; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (01032, Україна, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок, 25, ідентифікаційний код особи 00100227) індекс інфляції у розмірі 991122,99 грн, 3% річних у розмірі 599357,88 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 19085,77 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що стягнення боргу у справі №922/2298/22 не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таке рішення не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (інфляційних втрат та 3% річних). Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 року у справі №922/3283/24 та ухвалити нове, яким у позові відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції мав дослідити чи забезпечує структура тарифів, яка затверджена постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 22.12.2021 року №2894, з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення затвердженою постановою НКРЕКП від 10.03.2016 року (Порядок №302) та обов`язкових статей витрат на функціонування єдиного технологічного комплексу підприємства проведення розрахунків 3% річних та інфляційних втрат у розмірі нарахувань у розрахунках НЕК «Укренерго» до позовної заяви у справі №922/3283/24. Судове рішення не містить жодних висновків щодо наявності або відсутності підстав застосування статті 607 Цивільного кодексу України, а тому, на думку скаржника, підлягає скасуванню.

Окрім цього, відповідач є ліцензіатом НКРЕКП, діяльність знаходиться у жорстких рамках державного регулювання, згідно Порядку №302 тариф на центральне водопостачання та централізоване водовідведення має складну багатоелементну економічну структуру, якою не передбачено нарахування 3% річних та інфляційних втрат, як і у відповідності до статей 509, 625 Цивільного кодексу України, зазначені вище вимоги не входять до складу грошового зобов`язання.

Скаржник вважає очевидним наявність підстав для застосування статті 607 Цивільного кодексу України, оскільки неможливість сплати 3% річних та інфляційних втрат обґрунтовується не відсутністю грошових коштів у відповідача, а структурою тарифу та чинним Порядком №302. На думку скаржника, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні мав припинити зобов`язання, за неможливістю його виконання зумовленого обставинами, за які не відповідає жодна із сторін.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача Комунального підприємства «Харківводоканал» на рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 року у справі №922/3283/24. Встановлено строк на протязі якого позивач має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему електронний суд. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3283/24.

14.01.2025 року матеріали справи №922/3283/24 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Від позивача 13.01.2024 року надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№528), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення норм матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Позивач зазначає, що нарахування інфляційних витрат здійснюється окремо за кожен період часу протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, з посиланням на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного суду від 04.06.2019 року у справі №916/190/18.

Таким чином нараховані НЕК «Укренерго» 3% річних та інфляційні втрати є не штрафними санкціями, а особливою мірою відповідальності відповідача за прострочення строків сплати як за планові обсяги, за актами приймання-передачі послуги, так і за актами коригування, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, та отримання компенсації за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати НЕК «Укренерго».

04.02.2025 року від відповідача надійшло клопотання про призначення по справі судової економічної експертизи, яку він просить доручити провести Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» та поставити на вирішення наступне питання:

- чи забезпечує затверджена постановою НКРЕКП від 22.12.2021 року №2894 економічна структура тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення Комунальному підприємству «Харківводоканал» з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення затверджений постановою НКРЕКП від 10.03.2016 року №302 обов`язкових статей витрат на функціонування єдиного технологічного комплексу підприємства проведення розрахунків 3% річних та інфляційних втрат у розмірі відповідних нарахувань у розрахунках ПрАТ «НЕК «Укренерго» до позовної заяви у справі №922/3283/24.

18.02.2025 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

У судове засідання 20.02.2025 року з`явився представник відповідача, однак провести судове засідання не вдалось, тому судова колегія дійшла висновку про призначення іншої дати судового засідання.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 року повідомлено учасників справи, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги Комунального підприємства «Харківводоканал» на рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 року у справі №922/3283/24 відбудеться 24.02.2025 року о 12:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

Згідно до розпорядження від 21.02.2025 року щодо повторного автоматизованого розподілу справи та відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу Східного апеляційного господарського суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №922/3283/24, у зв`язку з відпусткою судді Плахова О.В. та судді Терещенко О.І., які входять до складу колегії суддів.

21.02.2025 року згідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено новий склад колегії суддів для розгляду апеляційної скарги Комунального підприємства «Харківводоканал» на рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 року, а саме: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

24.02.2025 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

У судове засідання 24.02.2025 року з`явився представник відповідача, просив задовольнити вимоги викладені в апеляційній скарзі та скасувати оскаржуване рішення.

Крім того, наполягав на задоволенні свого клопотання щодо призначення у справі судової економічної експертизи.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.99 Господарського кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів (ч.1).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006 року, яке відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку у разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи (постанови Верховного Суду від 14.07.2021 року у справі №902/834/20, від 13.08.2021 року у справі №917/1196/19, від 30.09.2021 року у справі №927/110/18, від 26.10.2022 року у справі №904/5077/21).

Отже, як вбачається з вищенаведених норм чинного законодавства та практики Верховного Суду щодо їх застосування, експертиза призначається виключно за наявності дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду порадившись на місці у судовому засіданні, відмовила у задоволенні клопотання відповідача щодо призначення судової економічної експертизи, зазначивши про те, що вирішення питання про невідповідність тарифів на водопостачання та водовідведення не має вирішального значення для розгляду даного спору, оскільки не підтвердить обставин щодо правомірності чи неправомірності проведення нарахувань 3% річних та інфляційних втрат за невиконання зобов`язань, а також розрахунку розміру таких коштів. Таким чином, заявлена відповідачем експертиза не стосується предмету позову у даній справі, що свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання про призначення експертизи у справі.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Позивач ПрАТ «НЕК «Укренерго», звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Комунального підприємства «Харківводоканал», про стягнення 18597882,54 грн за договором про надання послуг з передачі електричної енергії №0463-02024 від 30.01.2019 року, з яких 14862235,56 грн основний борг за період з січня по березень 2022 року, 433924,54 грн пеня, 825032,66 грн штраф, 310819,72 грн - 3% річних, 2165870,06 грн інфляційні втрати. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0463-02024 від 30.01.2019 року в частині проведення своєчасним та повних розрахунків за отриману електричну енергію.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.05.2023 року по справі №922/2298/22 позов ПрАТ «НЕК «Укренерго» задоволено повністю.

Стягнуто з Комунального підприємства «Харківводоканал» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» суму основної заборгованості за період січень березень 2022 року в розмірі 14862235,56 грн, суму штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 433924,54 грн, суму штрафних санкцій у вигляді штрафу у розмірі 825032,66 грн, 3% річних у розмірі 310819,72 грн, інфляційні втрати у розмірі 2165870,06 грн та судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 278968,24 грн.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.08.2023 року по справі №922/2298/22 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківводоканал» залишено без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2023 року у справі №922/2298/22 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.09.2023 року по справі №922/2298/22 у порядку ст.331 Господарського процесуального кодексу України була надана відстрочка виконання зазначеного рішення суду на 12 місяців.

Комунальне підприємство «Харківводоканал» у добровільному порядку та до встановленого судом терміну наданої відстрочки виконало рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2023 року по справі №922/2298/22.

Враховуючи те, що ПрАТ «НЕК «Укренерго» у справі № 922/2298/22 було заявлено і стягнуто інфляційні витрати, 3% річних станом на момент подання позовної заяви по справі №922/2298/22, а фактичне виконання боржником рішення суду відбулося значно пізніше, що підтверджується долученими до позову платіжними інструкціями, у ПрАТ «НЕК «Укренерго» наявне право згідно ст.625 Цивільного кодексу України стягнути інфляційні втрати у розмірі 991122,99 грн та 3% річних у розмірі 599357,88 грн саме до моменту повного його виконання сплати заборгованості.

Заперечуючи проти заявлених позивачем вимог у суді першої інстанції відповідач вказував, що розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних є невірним через неврахування суми однорідних зустрічних вимог за тим самим договором - 3% річних у розмірі 46863 (сорок шість тисяч вісімсот шістдесят три) грн 36 коп., інфляційні втрати у розмірі 186628 (сто вісімдесят шість тисяч шістсот двадцять вісім) грн 61 коп., встановлених рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 року по справі №910/9170/21 за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до ПрАТ «НЕК «Укренерго» про стягнення заборгованості. Зазначені зобов`язання ПрАТ «НЕК «Укренерго» не виконані.

На думку відповідача, за таких підстав, зобов`язання відповідача на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України в частині 3% річних у розмірі 46863,36 грн, інфляційні втрати у розмірі 186628,61 грн підлягають припиненню.

Також, відповідач посилався на скрутне фінансове становище, обумовлене збройною агресією проти України та зазначав, що в даному випадку застосування судом принципу справедливості (ст. 2 Господарського процесуального кодексу України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem) є необґрунтованим. Адже задоволення позову в цій конкретній ситуації у сукупності з іншими наведеними істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його задоволення в розумінні здорового глузду.

У відповіді на заперечення відповідача у суді першої інстанції, позивач, вказував, що предметом розгляду справи №910/9170/21 на яку посилається відповідач у своєму відзиві було стягнення заборгованості Комунальним підприємством «Харківводоканал» з ПрАТ «НЕК «Укренерго» за договором №85 від 06.03.2020 року про врегулювання небалансів електричної енергії за період з вересня 2020 року по березень 2021 року у розмірі 5007136,30 грн, інфляційні збитки в розмірі 186628,61 грн та 3% річних у розмірі 46863,36 грн. Відповідно до п. 1 наказу Міністерства енергетики України від 16.06.2023 року №199 зазначено, що наказано оператору системи передачі здійснити заходи зі зменшення взаємної заборгованості, що утворилась у період з 01.07.2019 року до 01.07.2023 року (включно) з учасниками ринку за договорами про врегулювання небалансів та про участь у балансуючому ринку, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, про що скласти та підписати відповідні двосторонні акти з учасниками ринку. Пунктом 3 даного наказу встановлено, що зарахування зустрічних однорідних вимог за договорами, визначеними цим наказом, відбувається лише у межах заборгованості, яка визнається оператором системи передачі і учасниками ринку та щодо якої відсутні будь-які спори (суперечки). Відповідно до наказу Міністерства енергетики України від 08.01.2024 року №6 оператору системи передачі з учасниками ринку електричної енергії вжити заходів зі зменшення взаємної заборгованості, що утворилась з 01 січня 2020 року по 30 листопада 2023 року, за договорами про врегулювання небалансів електричної енергії та договорами про участь у балансуючому ринку, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, про що скласти та підписати відповідні угоди (акти) з учасниками ринку електричної енергії, та здійснювати врегулювання зобов`язань за платіжними документами. Відповідно до п. 4 даного наказу, установлено, що зарахування зустрічних однорідних вимог за договорами, визначеними цим наказом, відбувається лише у межах заборгованості, яка визнається оператором системи передачі і учасниками ринку електричної енергії на підставі актів купівлі-продажу електроенергії та (або) приймання-передачі послуг, і щодо розміру якої відсутні будь-які спори (суперечки).

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами існували сперечки, які у подальшому були вирішені судами у вигляді судових рішень, що є обов`язковими для виконання сторонами, підстави для зарахування зустрічних однорідних вимог відсутні, як наслідок обома сторонами не були складені та підписані відповідні угоди.

Крім того, позивач наголошував, що нараховані ПрАТ «НЕК «Укренерго» 3% річних та інфляційні втрати є не штрафними санкціями, а особливою мірою відповідальності відповідача за прострочення строків сплати як за планові обсяги, за акти приймання-передачі послуг, так і за акти коригування, що полягає у відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, та отримання компенсації за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати ПрАТ «НЕК «Укренерго».

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог і викладених сторонами доводів та заперечень, а також викладених в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводів суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 вказаного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; а також у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (ст. 652 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.05.2023 року по справі №922/2298/22 позов ПрАТ «НЕК «Укренерго» задоволено повністю.

У вказаній справі суд встановив, що загальна сума оплати відповідача за договором складає 200725006,16 грн (193743239,92 грн + 6981766,24 грн). У зв`язку з цим, заборгованість складає 14862235,56 грн, з них: за січень 2022 в сумі 3012822,30 грн, за лютий 2022 року в сумі 8855302,61 грн, за березень 2022 року в сумі 2994110,65 грн. Іншого розрахунку відповідачем не було надано. Враховуючи п. 5.5. договору, кінцевий строк оплати за послуги у січні 2022 року 15.02.2022 року, з урахуванням коригування за актом 15.07.2022 року, у лютому 2022 року 15.03.2022 року, з урахуванням коригування за актом 15.08.2022 року, у березні 2022 року 15.04.2022 року, з урахуванням коригування за актом 15.09.2022 року. Відповідач погодився як з обсягом, так і з вартістю наданих послуг шляхом підписання наданих актів та не оскаржив їх в установленому порядку.

Таким чином, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявленої вимоги позивача про стягнення суми основного боргу за період з січня по березень 2022 року (включно), а отже про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення 14862235,56 грн основного боргу за договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов`язання виникають нові додаткові зобов`язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру. Відповідно такі додаткові зобов`язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов`язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов`язання.

3% річних за своїми ознаками є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою є самостійним способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Тобто, всі вищевказані приписи застосовуються у разі наявності прострочення грошового зобов`язання боржника перед кредитором за невиконання (неналежне виконання) умов відповідного договору.

Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таке рішення не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (інфляційних втрат та 3% річних). Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами.

Враховуючи те, що ПрАТ «НЕК «Укренерго» у справі № 922/2298/22 було заявлено і стягнуто інфляційні втрати, 3 % річних станом на момент подання позовної заяви по справі №922/2298/22, а фактичне виконання боржником свого грошового зобов`язання підтвердженого рішенням суду відбулося пізніше, про що свідчать долучені до позову платіжні інструкції, у ПрАТ «НЕК «Укренерго» виникло право додатково стягнути інфляційні втрати у розмірі 991122,99 грн та 3 % річних розмірі 599357,88 грн до моменту повного виконання грошового зобов`язання.

При перевірці розрахунків позивача по нарахуванню 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо їх обґрунтованості, а вимоги по їх стягненню є такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно аргументів апелянта про наявність підстав для застосування статті 607 Цивільного кодексу України, оскільки неможливість сплати 3% річних та інфляційних втрат обґрунтовується не відсутністю грошових коштів у відповідача, а структурою тарифу та чинним Порядком №302, а також доводів скаржника про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні мав припинити зобов`язання, за неможливістю його виконання зумовлені обставинами, за які не відповідає жодна із сторін, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ч.2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України, зокрема, з договору.

Відповідно до ч.1 ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд зазначає, що за змістом ст. 524, ст.ст. 533-535 та ст. 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому виникає право кредитора вимагати від боржника сплати кошти та кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в главі 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» розділу І книги 5 «Зобов`язальне право» ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто нарахування 3% та індексу інфляції має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання, а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми.

Отже законодавчо встановлено обов`язок боржника дотримуватись строків та умов договірного зобов`язання в частині своєчасного проведення оплати за надані послуги, а тому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги 5 «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Наявність відповідних обставин у даній справі відповідачем не доведено.

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об`єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов`язання.

Посилання Комунального підприємства «Харківводоканал» на невідповідність тарифів на водопостачання та водовідведення як на підставу припинення зобов`язання на підставі статті 607 Цивільного кодексу України фактично зводяться до неможливості виконання відповідачем вимог позивача щодо погашення 3% річних та індексу інфляції.

Апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю: грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст.607 Цивільного кодексу України), або на відсутність вини ст.ст. 614, 617 Цивільного кодексу України чи ст. 218 Господарського кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 року по справі №910/4926/19, від 30.03.2020 року по справі №910/3011/19, від 12.04.2017 року по справі №913/869/14.

З огляду на викладене, посилання Комунального підприємства «Харківводоканал», як на підставу застосування ст. 607 Цивільного кодексу України, на необхідність дослідити чи забезпечує структура тарифів, яка затверджена постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 22.12.2021 року №2894, з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення затвердженою постановою НКРЕКП від 10.03.2016 року (Порядок №302) та обов`язкових статей витрат на функціонування єдиного технологічного комплексу підприємства проведення розрахунків 3% річних та інфляційних втрат у розмірі нарахувань у розрахунках ПрАТ «НЕК «Укренерго» до позовної заяви у справі №922/3283/24, є необґрунтованим та безпідставним, з огляду на те, що взаємовідносини Комунального підприємства «Харківводоканал» з державними органами, прийняття чи не прийняття постанов НКРЕКП про збільшення тарифів на водопостачання та водовідведення жодним чином не впливають на взаємовідносини між позивачем та відповідачем у цій справі, не звільняють Комунальне підприємство «Харківводоканал» від обов`язку виконання своїх договірних зобов`язань, як і не звільняють від відповідальності за порушення умов договору в частині своєчасної та повної оплати отриманих послуг.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наведені вище Комунальним підприємством «Харківводоканал» обставини щодо неможливості виконання зобов`язання щодо оплати 3% річних та інфляційних втрат, на невідповідність тарифів на водопостачання та водовідведення, не є в розумінні ст. 607 Цивільного кодексу України підставою для припинення зобов`язання неможливістю його виконання.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження своєї позиції у справі.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржувані ухвали прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства «Харківводоканал» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 року у справі №922/3283/24, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, ст. 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківводоканал» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 року у справі №922/3283/24 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.03.2025 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов