ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2025 р. м.Київ Справа№ 910/11266/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Сибіги О.М.

Гончарова С.А.

за участю секретаря Зінченко А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства "Українська студія хронікально-документальних фільмів",

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.11.2024 (повний текст складено та підписано 07.11.2024)

у справі 910/11266/24 (суддя Л. Г. Пукшин)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія

«Київводоканал»,

до Державного підприємства "Українська студія хронікально-документальних

фільмів",

про стягнення 45 306,83 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Українська студія хронікально-документальних фільмів" (відповідач) про стягнення 45 306,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором № 00689/1-5-02 на відпуск води та послуги каналізації від 04.01.1993 та додатковою угодою до договору № 00689/1-5-02 від 04.01.1993 на водовідведення додаткового об`єму стічних вод, які потрапляють в комунальну каналізацію м. Києва через зливоприймачі та люки каналізаційних колодязів від 04.08.2014, а саме в частині повної та своєчасної оплати отриманих послуг з відпуску води та послуг каналізації, за період з 01.06.2021 по 31.03.2024, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 33 430,49 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Крім того, позивач нарахував до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 917,99 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 071,15 грн., пеню у розмірі 1 201,10 грн. та штраф у розмір 6 686,10 грн.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано обґрунтованих доказів, що підтверджують факт користування послугами з водопостачання та водовідведення та їх об`єми у спірному періоді, а наявні в матеріалах справи докази не можуть вважатися належними, достовірними та допустимими у справі, а тому просить суд відмовити у позовних вимогах повністю.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/11266/24 позов задоволено частково, а саме: присуджено до стягнення з Державного підприємства «Українська студія хронікально-документальних фільмів» на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за надані послуги відпуску води та послуг каналізації в розмірі 33 430 грн 49 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 071 грн 15 коп., три проценти річних у розмірі 911 грн 09 коп., пеню у розмірі 1 201 грн 10 коп; в іншій частині позову відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано тим, що актами обстеження та зняття показань з приладу обліку, розрахунками обсягів спожитих послуг з централізованого водопостачання та централізованого відведення на об`єктах відповідача, довідками Акціонерного товариства "Сенс банк", Акціонерного товариства "Комінбанк" з додатками, які підтверджують направлення до банківської установи відповідача дебетових повідомлень, реєстром надходження грошових коштів, інформацією (скріншотами) з електронного особистого кабінету відповідача, підтверджується надання споживачу послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01.06.2021 по 31.03.2024 на суму 151 731,73 грн, з яких сплачено 111 797,85 грн, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 33 430,49 грн (з урахуванням перерахунків в загальному розмірі - 6 503,39 грн).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Державне підприємство "Українська студія хронікально-документальних фільмів» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій скаржник просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/11266/24 в частині часткового задоволення позовних вимог. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до Державного підприємства «Українська студія хронікально-документальних фільмів» - відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення в оскаржуваній частині порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що у відповідача наявна заборгованість, з урахуванням того, що у червні 2021 здійснено оплату заборгованості в сумі 3 926,46 грн.

Короткий зміст заперечень проти апеляційної скарги та додаткових пояснень учасників спору

27.12.2024 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду, в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/11266/24- залишити без змін.

В обгрунтування відзиву посилався на те, що абонент зобов`язаний письмово повідомити постачальника, якщо він повністю або частково відмовляється оплатити платіжну вимогу, а також додати обґрунтовуючі таку відмову документи у триденний строк (п. 3.9. Договору).

Абонент про незгоду щодо кількості або вартості отриманих з 01.06.2021 по 31.03.2024 послуг не повідомляв, як і про відмову від оплати платіжних документів відповідно до положень п.3.9. Договору, тому кількість та вартість наданих Приватного акціонерного товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» з 01.06.2021 по 31.03.2024 послуг з постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі вважаються безумовно погодженими відповідачем.

Факт визнання нарахованих відповідачу об`ємів послуг за спірний період вбачається в тому числі з часткових оплат, здійснених відповідачем за окремі розрахункові періоди, що не заперечується відповідачем та вбачається з реєстру надходження грошових коштів.

Крім того, відповідач не надав жодного доказу на спростування визначених на підставі долучених до позовної заяви доказів об`ємів спожитих відповідачем послуг та нарахованої на їх підставі плати за спожиті послуги.

Доводи відповідача в частині недоведення позивачем об`ємів спожитих послуг - є необгрутованими та спростовуються наявними матеріалами справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2024, апеляційну скаргу Державного підприємства "Українська студія хронікально-документальних фільмів" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024, передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді - Станік С.Р., суддів: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11266/24.

09.12.2024 на виконання вказаної ували місцевий господарський суд надіслав матеріали справи №910/11266/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2024 поновлено Державному підприємству "Українська студія хронікально-документальних фільмів" пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі № 910/11266/24, відкрито апеляційне провадження у справі №910/11266/24 за апеляційною скаргою Державного підприємства "Українська студія хронікально-документальних фільмів" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі № 910/11266/24 та вирішено розгляд апеляційної скарги Державного підприємства "Українська студія хронікально-документальних фільмів" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі № 910/11266/24 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, зупинено дію оскаржуваного рішення.

У зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному з 22.01.2025, який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, вирішити питання щодо подальшого руху справи у визначеному складі суду - неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2025, справу №910/11126/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючий суддя: Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 прийнято справу №910/11266/24 за апеляційною скаргою Державного підприємства "Українська студія хронікально-документальних фільмів" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/11266/24 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Сибіга О.М., Гончаров С.А., вирішено розгляд апеляційної скарги Державного підприємства "Українська студія хронікально-документальних фільмів" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі № 910/11266/24 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Усі процесуальні документи у справі направлені та отримані учасниками спору в електронні кабінети в системі «Електронний суд», що підтверджується відповідними довідками.

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав в умовах існуючого воєнного стану, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3,64 Конституції України та ст. 2, 11 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, між Державним комунальним об`єднанням «Київводоканал» в особі підприємства по експлуатації водомірного господарства та збуту води «Водозбут», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» та Українською студією хронікально-документальних фільмів, яке в свою чергу перейменовано у Державне підприємство «Українська студія хронікально-документальних фільмів» було укладено договір № 00689/1-5-02 від 04.01.1993 на відпуск води та послуги каналізації (надалі - Договір).

04.08.2014 було укладено Додаткову угоду до договору №00689/1-5-02 від 04.01.1993 на водовідведення додаткового об`єму стічних вод, які потрапляють в комунальну каналізацію м. Києва через зливоприймачі та люки каналізаційних колодязів (надалі- Додаткова угода).

Відповідно до п. 1.1. Договору та п. 1 Додаткової угоди, постачальник зобов`язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування комунальним водопроводом та каналізацією в м. Києві, затвердженими рішенням виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 13.01.1986 №24 (на сьогодні діють Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 .

Згідно з п. 2.1. Договору, постачальник забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає чинним стандартам, та приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимі концентрації шкідливих речовин.

За умовами п.2.2. Договору, абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента.

Відповідно до п. 3.4. Договору, кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно до показників водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водопостачання, або іншим засобом, передбаченим чинними п. 22.2 Правилами користування.

Положеннями п. 3.6 Договору передбачено, що абонент розраховується за користування водою і послугами каналізації в порядку інкасо платіжних вимог, які оплачуються без акцепту платника, шляхом зняття з його розрахункового рахунку сум, зазначених позивачем у платіжній вимозі.

Абонент має право повністю або частково відмовитися від оплати платіжної вимоги, якщо постачальником пред`явлено платіжну вимогу на раніше оплачену продукцію, послугу (п. 3.8. Договору).

Абонент зобов`язаний письмово повідомити постачальника, якщо він повністю або частково відмовляється оплатити платіжну вимогу, а також додати обґрунтовуючи таку відмову документи у триденний строк (п. 3.9. Договору).

Відповідно до п. 4.2 Договору, за безпідставну відмову повністю або частково оплатити платіжну вимогу абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 20 % суми, від оплати якої він відмовився. Крім того, постачальник має право до сплати абонентом заборгованості припинити подачу води та приймання стоків.

Додатковою угодою від 01.08.2014 до Договору визначено, що оплата послуг здійснюється абонентом на підставі розрахункового документа, який постачальник направляє абоненту в електронному вигляді (дебетові повідомлення) або у паперовому вигляді (вимоги-доручення, рахунки тощо) шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника щомісячно (в інших випадках один раз на квартал або рік), у п`ятиденний строк з дня направлення постачальником розрахункового документа абоненту або до банківської установи відповідача.

В разі неотримання від постачальника поточного розрахункового документа, абонент самостійно отримує його у постачальника та здійснює оплату вартості наданих йому послуг не пізніше п`ятого числа місяця наступного за звітним періодом.

В разі утворення боргу оплата за надані послуги, що надходить від абонента, незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу, першочергово зараховується постачальником в погашення боргу.

У відповідності до п. 5.1. Договору, цей договір укладається строком на один рік з 04.01.1993 по 31.12.1993 і набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Згідно з п. 5.2. Договору, даний Договір вважається переукладеним на новий строк, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, договір у спірний період у встановленому чинним законодавством порядку не припинено, не визнано недійсним, не розірвано. Таким чином, Договір у спірний період був дійсним, укладеним належним чином та обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи містять наступні докази: акт опломбування від 09.02.2021 № 0099876 з якого вбачається, факт наявності у Відповідача встановленого приладу обліку 420 РC № , акти обстеження та зняття показань з вузла обліку, зокрема за червень 2021, січень 2024, лютий 2024 , березень 2024, зі змісту яких вбачається факт фіксування об`ємів спожитих послуг відповідачем, фотофіксація приладу обліку 420 РC №.

Крім того, матеріали справи містять акт від 01.02.2023 № 006184 обстеження водопостачання та водовідведення об`єкту в якому зафіксовані показники приладу обліку та який підписано уповноваженим представником відповідача.

Позивачем на підтвердження додаткових об`ємів стічних вод до позовної заяви були долучені належним чином завірені копії довідок Українського гідрометеорологічного центру України, з інформацією про кількість опадів за даними спостереження.

Позивач зауважував, що постачальником на виконання своїх зобов`язань за Договором та на його умовах, надані відповідачу послуги з водопостачання, водовідведення та водовідведення додаткового об`єму стічних вод, які потрапляють в комунальну каналізацію м. Києва через зливоприймачі та люки каналізаційних колодязів за період з 01.06.2021 по 31.03.2024 на суму 151 731,73 грн, з яких сплачено 111 797,85 грн внаслідок чого (з урахуванням перерахунків в загальному розмірі - 6 503,39 грн) утворилася заборгованість у розмірі 33 430,49 грн.

Так, позивач зазначав, що здійснення перерахунків у лютому 2022 на суму 2430,72 грн, проведено після уточнення показань приладів обліку з Абонентом у вказаному місяці, у зв`язку з чим виникла потреба у приведенні у відповідність нарахувань показанням приладу обліку.

Щодо перерахунків у січні 2024 року на суму - 2 431,93 грн, то їх проведено по обсягам послуг, наданих субспоживачам, які не були вирахувані в нарахуваннях поточного місяця.

Щодо перерахунків у березні 2024 року на суму - 6 502,18 грн, то їх проведено з урахуванням контрольного зняття показань приладів обліку у лютому 2024 року, у зв`язку з чим виникла потреба у приведенні у відповідність нарахувань показанням приладу обліку.

Крім іншого, позивач у позовній заяві зазначав, що відповідачем про незгоду щодо кількості або вартості отриманих з 01.06.2021 по 31.03.2024 послуг не повідомляв, як і про відмову від оплати платіжних документів відповідно до положень п.3.9. Договору, а тому кількість та вартість наданих ПрАТ "АК "Київводоканал" з 01.06.2021 по 31.03.2024 послуг з постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі вважаються погодженими абонентом.

Враховуючи, що у правовідносинах сторін даного спору має місце допущене з боку відповідача порушення грошового зобов`язання за Договором, позивачем заявлено вимогу про застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пеню у розмірі 1 201,10 грн та штрафу у розмір 6 686,10 грн, а також вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 917,99 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 071,15 грн.

Матеріали справи не містять доказів сплати заборгованості у розмірі 33 430,49 грн, що зумовило позивача звернутись із позовом до місцевого господарського суду, із чим відповідач не погоджується посилаючись на відсутність доказів та недоведеність позивачем наявності основної заборгованості за договором.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії, або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статті 525, ст. 901 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» від 10.01.2002 № 2918-III (далі - Закон № 2918-III) врегульовані правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, які спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров`я людини питною водою.

Дія цього Закону поширюється на всіх суб`єктів господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста, інші населені пункти, окремо розташовані об`єкти питною водою шляхом централізованого питного водопостачання або за допомогою пунктів розливу води (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв), інших засобів нецентралізованого водопостачання, надають послуги з водовідведення, а також на органи державної влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюють регулювання, нагляд і контроль за якістю питної води та/або послуг з водовідведення, станом джерел, систем питного водопостачання та водовідведення, а також споживачів питної води та/або послуг з водовідведення (стаття 2 Закону № 2918-III).

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2918-III, питне водопостачання - діяльність, пов`язана з виробництвом, транспортуванням та постачанням питної води споживачам питної води, охороною джерел та систем питного водопостачання; водовідведення - діяльність із збирання, транспортування та очищення стічних вод за допомогою систем централізованого водовідведення або інших споруд відведення та/або очищення стічних вод; централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води; централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення стічних вод за допомогою системи централізованого водовідведення; підприємство питного водопостачання - суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об`єктів централізованого питного водопостачання, забезпечує населення питною водою за допомогою пунктів розливу (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв) підготовки питної води та/або виробництво фасованої питної води; підприємство централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об`єктів/систем централізованого водовідведення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону № 2918-III, договір про надання послуг з питного водопостачання та/або водовідведення укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Однією з істотних умов договору про надання послуг з питного водопостачання та/або централізованого водовідведення, згідно ч. 1 ст. 20 Закону № 2918-III, є розмір та порядок оплати послуг централізованого водопостачання і водовідведення.

Споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення (п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону № 2918-III).

За приписами статті 32 Закону № 2918-III, за надання послуг з питного водопостачання споживач вносить плату за нормами і тарифами, що регулюються у встановленому законодавством порядку. Порядок справляння плати за надання послуг з питного водопостачання встановлюється законодавством. Тарифи на надання послуг з питного водопостачання розраховуються на підставі галузевих нормативів витрат і повинні повністю відшкодовувати експлуатаційні витрати та забезпечувати надійну роботу об`єктів централізованого питного водопостачання і водовідведення.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону № 2918-III, органом державного регулювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем на виконання умов договору надано відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення у період з 01 червня 2021 року по 31 березня 2024, а тому у відповідача, з урахуванням наведених норм законодавства, виник обов`язок з оплати отриманих послуг у період за вказаний період.

Позивач зауважував, що постачальником на виконання своїх зобов`язань за Договором та на його умовах, надані відповідачу послуги з водопостачання, водовідведення та водовідведення додаткового об`єму стічних вод, які потрапляють в комунальну каналізацію м. Києва через зливоприймачі та люки каналізаційних колодязів за період з 01.06.2021 по 31.03.2024 на суму 151 731,73 грн, з яких сплачено 111 797,85 грн внаслідок чого (з урахуванням перерахунків в загальному розмірі - 6 503,39 грн) утворилася заборгованість у розмірі 33 430,49 грн.

При цьому, відповідачем про незгоду щодо кількості або вартості отриманих з червня 2021 по березень 2024 послуг не повідомлялось, свого представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання акту не направлявся, у зв`язку із чим, кількість та вартість наданих позивачем з 01.06.2021 по 31.03.2024 послуг з водопостачання та водовідведення вважаються безумовно погодженими споживачем.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач виконував покладені на нього Договором та чинним законодавством обов`язки сумлінно та належним чином, надаючи відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення цілодобово. Натомість, відповідач неналежно виконував покладені на нього Договором та чинним законодавством обов`язки стосовно повної, своєчасної та систематичної оплати отриманих ним послуг.

В свою чергу, як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, актами обстеження та зняття показань з приладу обліку, розрахунками обсягів спожитих послуг з централізованого водопостачання та централізованого відведення на об`єктах відповідача, довідками AT "СЕНС БАНК", AT "КОМІНБАНК" з додатками, які підтверджують направлення до банківської установи відповідача дебетових повідомлень, реєстром надходження грошових коштів, інформацією (скріншотами) з електронного особистого кабінету відповідача, підтверджується надання споживачу послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01.06.2021 по 31.03.2024 на суму 151 731,73 грн, з яких сплачено 111 797,85 грн, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 33 430,49 грн (з урахуванням перерахунків в загальному розмірі - 6 503,39 грн).

Крім того, матеріали справи не містять будь-яких заперечень відповідача направлених на адресу позивача при отриманні рахунків, також, матеріали справи містять докази про часткову сплату боргу, що підтверджує факт постачання та виконання умов договору позивачем.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог зазначеного Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з нормами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що всупереч умов Договору та вимог закону, у відповідача наявна непогашена заборгованість перед відповідачем в сумі 33 430,49 грн (яка обліковується з період з 01.07.2021 по 31.03.2024), розмір якої документально підтверджений та не спростований відповідачем більш вірогідними доказами, на противагу наданим позивачем належним та допустимим доказам в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження суми боргу у заявленому до стягнення розмірі.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що у відповідача наявна заборгованість, з урахуванням того, що у червні 2021 здійснено оплату заборгованості в сумі 3 926,46 грн.- судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані та безпідставні, оскільки відповідачем у червні 2021 року дійсно здійснено сплату сум заборгованості в розмірі 3 926,46 грн., проте, вказана сума сплати врахована позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом і до стягнення не заявлялась, що підтверджується, зокрема, наявним у справі розрахунком.

Також, позивачем у позові було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 1 201,10 грн, штраф у розмірі 6 686,10 грн, три проценти річних у розмірі 9176,99 грн та 3 071,15 грн інфляційних втрат.

Апеляційна скарга містить заперечення стосовно нарахування зазначених сум, посилаючись на те, що реєстри підтверджують отримання банком платіжних документів лише щодо частини наданих позивачем послуг, а зазначені у них суми не дають змоги встановити, стосовно якої частини наданих у конкретному місяці послуг виставлено такі рахунки, з урахуванням наведеного встановити правильні періоди нарахування сум втрат від інфляції, 3% річних і пені не вбачається за можливе. Суд апеляційної інстанції відхиляє дані твердження скаржника, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, - не наведено, і таких обставин не встановлено як судом першої інстанції під час розгляду справи, так і судом апеляційної інстанції під час апеляційного провадження.

З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання з оплати наданих йому послуг за спірний період, а тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

У відповідності до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з нормами статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 1 Додаткової угоди визначено, що оплата послуг здійснюється на підставі розрахункового документа, який Постачальник направляє до Абонента в електронному вигляді (дебетові повідомлення) або у паперовому вигляді (вимоги-доручення, рахунки тощо) шляхом перерахування коштів на поточний рахунок

Постачальника щомісячно (в інших випадках на квартал або рік), у п`ятиденний строк з дня направлення Постачальником розрахункового документа до Абонента або до банківської установи Абонента. В разі неотримання від Постачальника поточного розрахункового документа, Абонент самостійно отримує його у Постачальника та здійснює оплату вартості наданих послуг не пізніше п`ятого числа місяця наступного за звітним періодом.

Матеріали справи містять довідку АТ «СЕНС БАНК» з Додатком та довідку АТ «КОМІНБАНК» з Додатком, які підтверджують надсилання до банківської установи ДП «Укркінохроніка» розрахункових документів на оплату послуг.

За умовами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Суд апеляційної інстанції здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми 3% річних, у межах визначених позивачем періодів нарахування, дійшов висновку про часткове задоволення 3% річних у розмірі 911 грн 09 грн, в іншій частині щодо стягнення пені слід відмовити, з урахуванням того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Щодо стягнення інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розрахунок позивача є обґрунтованими та арифметично вірними, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 3071,15 грн. - є обгрунтованою, законною та підлягає задоволенню. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що за несвоєчасну оплату платіжної вимоги абонент сплачує постачальнику пеню в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Здійснивши власний розрахунок пені щодо сум, строків і ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є законними та обгрунтованими і підлягають задоволенню в розмірі 1 201,10 грн. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача штраф у розмірі 6 686,10 грн, на підставі п. 4.2. договору, у задоволенні якої судом першої інстанції було відмовлено, скаржником рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Отже, вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, доводи скаржника є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги відпуску води та послуг каналізації в розмірі 33 430 грн 49 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 071 грн 15 коп., три проценти річних у розмірі 911 грн 09 коп., пеню у розмірі 1 201 грн 10 коп.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, з урахуванням меж апеляційного оскарження.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладених в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення в оскаржуваній скаржником частині ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/11266/24 за наведених скаржником доводів апеляційної скарги, з урахуванням меж апеляційного оскарження.

Також, оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2024, і за наслідками апеляційного розгляду справи оскаржуване рішення залишено без змін, а тому його дія підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд-

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Українська студія хронікально-документальних фільмів" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/11266/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/11266/24- залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/11266/24.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/11266/24 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.М. Сибіга

С.А. Гончаров