ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

12 березня 2025 року Справа № 903/1178/23

Суддя Господарського суду Волинської області Вороняк А. С., розглянувши заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про скасування судового наказу від 22.11.2023

по справі № 903/1178/23

за заявою Державного комунального підприємства Луцьктепло

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про видачу судового наказу,

встановив:

20.11.2023 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла заява Державного комунального підприємства Луцьктепло до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про видачу судового наказу.

19.01.2024 судом видано судовий наказ від 22.11.2023 з відміткою про набрання ним законної сили 16.01.2024.

11.03.2025 на адресу суду надійшла заява боржника про скасування судового наказу від 22.11.2023 та поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу.

В обґрунтування заяви вказують, що боржник не отримував копію судового наказу, дізнався про нього лише 06.03.2025 року, після арешту пенсійного рахунку виконавчою службою, з повідомлення банку. Зазначені у судовому наказі вимоги є частково необґрунтовані, спірне приміщення було ним відчужено, а нарахування пені, інфляційних нарахувань, процентів річних на здійснено на заборгованість, утворену за житлово-комунальні послуги в період дії в Україні воєнного стану, що прямо заборонено постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану».

Щодо заяви про поновлення пропущеного строку для подання заяви про скасування наказу та скасування судового наказу, суд зазначає таке.

З наявних матеріалів справи вбачається, що копію судового наказу разом із копією заяви про видачу судового наказу було надіслана в межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, на юридичну адресу боржника - АДРЕСА_1 (а.с. 37). Разом з тим, надіслана судом боржнику рекомендованим листом копія судового наказу була повернута поштовою установою з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Частиною першою статті 119 Господарсько процесуальний кодекс України (далі ГПК України) встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Виходячи зі змісту статті 119 ГПК України, поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Господарсько процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, в кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтування клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин такого пропуску.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання заяви з пропуском строку встановленого для її подання. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Відповідно до статті 156 ГПК України після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, боржникові до його електронного кабінету, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом з описом вкладеного. Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами. Копія (текст) судового наказу, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, разом з додатками надсилаються боржнику за адресою місцезнаходження (місця проживання), зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Днем отримання боржником копії судового наказу є день його вручення боржнику, визначений відповідно до статті 242 цього Кодексу.

Згідно з частини 6 статті 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Відповідно до частини 1 статті 157 ГПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 159 ГПК України у разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили.

Згідно з частиною 5 статтею 157 ГПК України до заяви про скасування судового наказу додається, зокрема, клопотання про поновлення пропущеного строку, якщо заява подається після спливу строку, передбаченого частиною першою цієї статті.

Правовий інститут строків звернення до суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 9901/405/19.

У рішенні від 3 квітня 2008 року в справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

Так, при встановлені наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від заявника підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання заяви має вирішуватись судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Враховуючи, що боржник про наявність судового наказу дізнався лише 06 березня 2025 року, оскільки докази у відповідності до ч.6 ст. 242 ГПК України, що свідчать вручення судового наказу від 22.11.2023 у матеріалах справи відсутні, суд дійшов висновку про існування підстав для визнання поважними причин пропуску строку на подання заяви про скасування судового наказу.

У заяві про скасування судового наказу боржник вказав, що не згідний із розміром основної заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних нарахованих стягувачем, оскільки вимоги заявника зазначені у заяві про видачу судового наказу є частково не обґрунтовані, стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат заявлено на суму заборгованості, яка утворилась в період дії воєнного стану в Україні.

Разом з цим, відповідно до частини 1, 2 ст. 12 ГПК України, господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження та позовного провадження (загального або спрощеного). Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Таким чином, істотною особливістю розгляду справ у порядку наказного провадження є відсутність спору.

Подану фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 заяву про скасування судового наказу, суд розцінює як незгоду зі стягнутою за судовим наказом сумою заборгованості, а тому вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які мають спірний характер.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про існування підстав для визнання поважними причин пропуску строку на подання заяви про скасування судового наказу, а також наявності спору між сторонами, заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу від 11.03.2025 №903/1178/23 та його скасування підлягає до задоволення.

Державному комунальному підприємству "Луцьктепло" роз`яснюється, що воно не позбавлене права звернутись до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Керуючись ст.ст. 119, 157, 158, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

постановив:

1. Поновити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 строк для подання заяви про скасування судового наказу від 22.11.2023 року у справі № 903/1178/23.

2. Заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про скасування судового наказу від 22.11.2023 року у справі № 903/1178/23 задовольнити.

3. Скасувати судовий наказ Господарського суду Волинської області № 903/1178/23 від 22.11.2023 року.

4. Роз`яснити Державному комунальному підприємству "Луцьктепло", що відповідно до ч. 3 ст. 158 Господарського процесуального кодексу України заявник (стягувач) має право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Ухвала підписана 12.03.2025.

Суддя А. С. Вороняк