СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

10 березня 2025 року м. Харків Справа № 917/883/23

Східний апеляційний господарський суд у складі судді Здоровко Л.М.,

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича (вх.№502П/2) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2025, постановлену у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Погрібною С.В., повний текст ухвали складено 27.02.2025, за результатами розгляду заяви приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича про звернення стягнення на грошові кошти, які належать ПрАТ "Рижівський гранітний кар`єр", у справі №917/883/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Девкаліон ЛТД", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія Класік", м. Кременчук, Полтавська область,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 26.02.2025 відмовлено у задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, у справі № 917/883/23.

Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду, приватний виконавець Скрипник В.Л. звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2025 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником; звернути стягнення на грошові кошти в розмірі 2 297 855, 91грн, які належать ПрАТ "Рижівський гранітний кар`єр" та яке має заборгованість перед ТОВ "ЕНЕРГІЯ КЛАСІК" в рахунок погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 74407405.

Одночасно апелянт просить звільнити його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, суддя-доповідач дійшла висновку, що додані до апеляційної скарги документи не відповідають вимогам Господарського процесуального кодексу України, виходячи з такого.

Статтею 258 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги до форми і змісту апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 258 Господарського процесуального кодексу України, до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Відповідно до підпункту 7 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання апеляційної скарги на ухвалу суду ставка судового збору складає 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Отже, ставка судового збору за подання апеляційної скарги складає 2 422, 40грн (3 028, 00грн * 0, 8).

Однак, апелянтом до апеляційної скарги не додані докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду.

Разом з тим, апелянт просить звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на те, що у нього на кінець 2024 року на примусовому виконанні перебувало 6 110 виконавчих проваджень, відтак, сплата судового збору за подання у зв`язку із необхідністю вчинення виконавчих дій апеляційних та касаційних скарг на відповідні судові рішення в межах виконавчих проваджень за рахунок власних коштів становить значний фінансовий тягар.

У свою чергу, на думку апелянта, застосування приписів статті 42 та 43 Закону України "Про виконавче провадження" в частині направлення стягувачу вимоги про авансування витрат виконавчого провадження з метою виконання судового рішення, що було ухвалено на користь стягувача, фактично буде суперечити рішенню Конституційного Суду України від 13.05.2024 №6-р (ІІ)/2024 у справі №3-187/2023 (351/23).

Суд зазначає, що вказаним рішенням Конституційного Суду України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину другу статті 3, підпункт 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України „Про судовий збір від 8 липня 2011 року № 3674-VI зі змінами в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору під час подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Зокрема, ураховуючи те, що особа, оскаржуючи ухвалу суду першої інстанції, намагається насамперед усунути наслідки порушення її прав, спричинені невиконанням судового рішення, Конституційний Суд України зазначив, що законодавець не діяв відповідно до принципів справедливості, розумності, пропорційності, забезпечення балансу між інтересами держави в стягненні судового збору та інтересами особи щодо доступу до суду та виконання судового рішення, а також не забезпечив доконечної мети чинення правосуддя - захисту прав і свобод.

З огляду на рішення Конституційного Суду України від 13.05.2024 №6-р (ІІ)/2024 у справі №3-187/2023 (351/23), пункт 19 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" було викладено в такій редакції: судовий збір не справляється за подання апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Однак, у даному випадку приватний виконавець не оскаржує від імені та в інтересах стягувача ухвалу, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Тобто, не має місце порушення прав стягувача, спричинене невиконанням приватним виконавцем судового рішення.

Відтак, безпідставними є доводи апелянта щодо застосування висновків рішення Конституційного Суду України від 13.05.2024 №6-р (ІІ)/2024 у справі №3-187/2023 (351/23).

У даній справі №917/883/23 приватний виконавець звернувся до суду з метою застосування передбаченого законом механізму можливості звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником.

Відповідно до положень статті 42 Закону України "Про виконавче провадження", витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Згідно з частиною 1 статті 43 вказаного Закону, у разі якщо витрати на залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання на платній основі, виготовлення технічної документації на майно, здійснення витрат на валютообмінні фінансові операції та інших витрат, пов`язаних із перерахуванням коштів, перевищують суму сплаченого авансового внеску, стягувач зобов`язаний додатково здійснити авансування таких витрат.

І наведені положення статей 42, 43 Закону України "Про виконавче провадження" не суперечать рішенню Конституційного Суду України від 13.05.2024 №6-р (ІІ)/2024 у справі №3-187/2023 (351/23), оскільки вказані положення і висновки Конституційного Суду України охоплюють різні обставини: щодо необхідності сплати судового збору приватним виконавцем під час виконання ним судового рішення (Закон України "Про виконавче провадження") і звільнення стягувача від сплати судового збору в разі оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Щодо доводів апелянта, що у нього на кінень 2024 року на примусовому виконанні перебувало 6 110 виконавчих проваджень, відтак, сплата судового збору за подання у зв`язку із необхідністю вчинення виконавчих дій апеляційних та касаційних скарг на відповідні судові рішення в межах виконавчих проваджень, за рахунок власних коштів, становить значний фінансовий тягар, суд зазначає таке.

За приписами статті 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Таким чином, як органи державної влади, так і суб`єкти господарювання та громадяни поставлені законом у рівні умови, у зв`язку з чим, вибіркове надання господарським судом суб`єктивних переваг одним учасникам судового процесу перед іншими призведе до порушення вищевказаного конституційного принципу, що є неприпустимим.

Європейський суд з прав людини в рішенні "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 у справі № 28249/95 зазначив, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідну правову позицію викладено, зокрема в ухвалах Верховного Суду, від 23.06.2022 у cправі №904/7054/20, від 27.06.2022 у cправі №921/730/19, від 01.07.2022 у справі №904/5725/21, від 14.07.2022 у справі № 906/237/19.

Обставини даної справи свідчать про відсутність підстав для застосування положень статті 8 Закону України "Про судовий збір".

Крім того, наявність у провадженні приватного виконавця значної кількості справ не свідчить про нагальну необхідність оскарження судових рішень і сплати судового збору по всім виконавчим провадженням; витрати виконавчого провадження приватних виконавців можуть здійснюватися за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Апелянт не надав доказів відсутності фінансової можливості подання апеляційної скарги у даній справі у розмірі 2 422, 40грн.

Тому клопотання апелянта про звільнення від сплати судового збору не підлягає задоволенню.

Відтак, дослідивши матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, суддя-доповідач доходить висновку, що додані до апеляційної скарги документи не відповідають вимогам Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 260 Господарського процесуального кодексу встановлено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, та відповідно апеляційну скаргу слід залишити без руху.

З огляду на те, що апелянтом до апеляційної скарги не додані докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому законом порядку і розмірі, зазначене є підставою для залишення апеляційної скарги без руху з наданням 10-денного строку з дня вручення апелянту ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме, апелянт має надати суду:

- належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду у встановленому законом порядку і розмірі (за реквізитами, зазначеними на офіційному сайті Східного апеляційного господарського суду).

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 174, 234, 256, 258, 260 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2025 у справі №917/883/23 залишити без руху.

2. Апелянту усунути встановлені судом при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху; докази усунення недоліків мають надійти до Східного апеляційного господарського суду не пізніше десятого дня з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, з урахуванням строків поштового перебігу.

3. Роз`яснити апелянту, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя - доповідач Л.М. Здоровко