РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2025Справа № 910/15915/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справу

за позовом Інституту механіки ім. С.П. Тимошенка Національної академії наук України

до Приватного підприємства «СТРІМЕКС»

про стягнення 94 592,44 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Інституту механіки ім. С.П. Тимошенка Національної академії наук України до Приватного підприємства «СТРІМЕКС» про стягнення 94 592,44 грн, з яких: 75 858,14 грн основного боргу з орендної плати, 1863,21 грн основного боргу з відшкодування витрат балансоутримувача, 5019,29 грн пені на орендну плату, 256,04 грн пені з відшкодування витрат балансоутримувача, 1686,85 грн 3% річних на заборгованість з орендної плати, 46,91 грн 3% річних на заборгованість з відшкодування витрат балансоутримувача, 3606,86 грн штрафу, 6077,30 грн інфляційного збільшення з орендної плати та 177,84 грн інфляційного збільшення з відшкодування витрат балансоутримувача.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди майна, що належить до майнового комплексу НАН України від 01.04.2019 № 14/19 та договором № 14/19-п про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 16.06.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2024 прийнято вказаний позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/15915/24, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам строки на подання заяв по суті спору.

Частиною 5 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала про відкриття провадження у даній справі була надіслана позивачу до його електронного кабінету в підсистемі Електронний Суд ЄСІТС та отримана ним 27.12.2024, а відповідачу надіслана рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отримана останнім 13.01.2025.

Своїм правом на подання відзиву на позовну заяву в установлений судом строк відповідач не скористався.

Водночас, 25.02.2025 від відповідача до суду надійшли клопотання про долучення до матеріалів справи платіжних доручень про часткову сплату боргу.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд уважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2019 між Державним підприємством «Дослідне виробництво Інституту механіки ім. С.П. Тимошенка НАН України» (відповідно до додаткової угоди від 01.05.2023 замінено на Інститут механіки ім. С.П. Тимошенка НАН України) (орендодавець) та Приватним підприємством «СТРІМЕКС» (орендар) укладено договір оренди майна, що належить до майнового комплексу НАН України № 14/19 (надалі - договір оренди), відповідно до п. 1.1. якого в строкове платне користування передається державне майно: асфальтобетонні майданчики: № 4 - 6,0 кв.м., № 10 - 28,5 кв.м., № 11 - 134,1 кв.м., № 12 - 19,8 кв.м. (надалі - майно) загальною площею 25,8 кв.м. та 162,6 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Нестерова, 3.

Майно передається в оренду з метою використання під склад; інше використання нерухомого майна (п. 1.2. договору оренди).

Пунктом 2.1. договору оренди визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний в Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передачі.

Відповідно до п. 3.1. договору оренди орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (надалі - Методика розрахунку)/за результатами конкурсу на право оренди майна, становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку березень 2019 року - 590,86 грн та 2606,59 грн. Розмір орендної плати за перший місяць оренди квітень 2019 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за березень 2019 року. Крім орендної плати орендар сплачує орендодавцю за розрахунками орендодавця: відшкодування податку на землю; відшкодування комунальних платежів, витрати на утримання будинку та прилеглої території, інші витрати за Договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Нарахування ПДВ здійснюється у порядку, визначеному законодавством (п. 3.2. договору оренди).

Відповідно до п. 3.3. договору оренди орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

Орендна плата перераховується орендарем у повному обсязі (незалежно від наслідків своєї господарської діяльності) відповідно до вимог чинного законодавства за весь час фактичного користування приміщенням щомісячно не пізніше 20-го числа поточного місяця (п. 3.4. договору оренди).

Пунктом 3.7. договору оренди передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь орендодавця відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати.

Договір оренди укладено строком на 2 роки 334 дні, що діє з 01.04.2019 по 28.02.2022 включно (п. 10.1. договору оренди).

23.06.2023 між сторонами укладено додаткову угоду, якою продовжено дію договору оренди на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.

Так, суд встановив, що 01.04.2019 між сторонами складено та підписано Акт прийому-передачі асфальтованих майданчиків згідно договору оренди.

Водночас, 16.06.2023 між сторонами укладено договір № 14/19-п про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (надалі - договір № 14/19-п), відповідно до умов п. 1.1. якого позивач, як балансоутримувач, забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Нестерова, 3, асфальтобетонні майданчики № 4, 12, загальною площею 25,8 кв.м. та асфальтобетонні майнданчики № 10, 11 загальною площею 162,6 кв.м. (надалі - будівля), а також утримання прибудинкової території, а відповідач, як орендар, бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором.

Згідно з пп. 2.1.1. п. 2.1. договору № 14/19-п позивач зобов`язується забезпечити виконання усього комплексу робіт, пов`язаних з обслуговуванням та утриманням будівлі та прибудинкової території, та створення необхідних умов для здійснення господарської діяльності, у тому числі орендарю і його співробітникам, згідно з вимогами чинного законодавства про користування будівлями. Перелік таких робіт та послуг, порядок та умови їх оплати встановлюються додатками до цього договору. Розмір плати за обслуговування і ремонт будівлі, прибудинкової території, утримання допоміжних приміщень будівлі залежить від складу робіт і послуг, які надаються балансоутримувачу житлово-експлуатаційними, ремонтно-будівельними організаціями та іншими суб`єктами господарювання і визначається розрахунком щомісячних платежів (кошторисом витрат) за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача.

Орендар у свою чергу зобов`язується не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, отримати рахунки та в повному обсязі внести плату на рахунок балансоутримувача (або організації, що обслуговує будівлю) за санітарне обслуговування прибудинкової території та допоміжних приміщень будівлі, технічне обслуговування будівлі відповідно до загальної площі приміщення, на ремонт відповідно до відновної вартості приміщення, за комунальні послуги, а також відшкодувати податок за землю; при несвоєчасному внесенні плати сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочення (пп. 2.2.3. п. 2.2. договору № 14/19-п); оплачувати балансоутримувачу (або організації, що обслуговує будівлю) в повному обсязі передбачені цим договором послуги на підставі виставлених рахунків, включно до дня повернення орендованого майна за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору оренди від 01.04.2019 № 14/19 (пп. 2.2.7. п. 2.2. договору № 14/19-п).

В п. 5.1. договору № 14/19-п визначено, що строк його дії не може бути більшим, ніж строк дії договору оренди від 01.04.2019 № 14/19. Сторони визначили, що цей договір діє з 16.06.2023 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану (п. 5.2. договору № 14/19-п).

Додатком до договору № 14/19-п є Перелік робіт щодо утримання приміщення та ремонту будівлі, яким передбачено, що балансоутримувач забезпечує, а орендар відшкодовує витрати: за водопостачання і водовідведення; за електропостачання; за вивіз сміття; за прибирання місць загального користування та прибудинкової території; за охорону; за відшкодування витрат по ремонт інженерних мереж і місць загального користування.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказав, що відповідач в порушення взятих на себе договірних зобов`язань за договором оренди та договором № 14/19-п, не у повному сплатив наявну заборгованість по орендним платежам та витратам балансоутримувача, у зв`язку з чим за відповідачем обліковується заборгованість з орендної плати за період з червня 2023 року по листопад 2024 року у розмірі 75 858,14 грн та заборгованість з відшкодування витрат балансоутримувача за період з січня по листопад 2024 року у розмірі 1863,21 грн. Крім того, у зв`язку з простроченням виконання своїх зобов`язань позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача також пеню у розмірі 5019,29 грн, інфляційні втрати у розмірі 6077,30 грн та 3% річних у розмірі 1686,85 грн, нарахованих за прострочення сплати орендних платежів, пеню у розмірі 256,04 грн, інфляційні втрати у розмірі 177,84 грн та 3% річних у розмірі 46,91 грн, нарахованих за прострочення відшкодування витрат балансоутримувача, а також штраф у розмірі 3606,86 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір оренди за своєю правовою природою є договором найму (оренди) та регулюється положеннями глави 58 ЦК України та глави 30 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Водночас, відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Актом прийому-передачі від 01.04.2019 підтверджується факт користування відповідачем орендованим згідно договору оренди майном починаючи з 01.04.2019.

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.

Судом встановлено, що згідно наданих позивачем у матеріали справи рахунків у відповідача за користування орендованим майном за період з червня 2023 року по листопад 2024 року виник обов`язок зі сплати на користь позивача орендної плати у загальному розмірі 79 458,14 грн, а також виник обов`язок із відшкодування витрат балансоутримувача у загальному розмірі 3431,96 грн.

Жодних заперечень щодо фактичного користування орендованим майном у спірний період, а також доказів повернення такого майна із користування позивачу матеріали справи не містять, як і не містять висловлення відповідачем незгоди із сумами орендної плати та витрат балансоутримувача, вказаними у рахунках.

Також суд враховує, що відповідачем не було висловлено заперечень щодо отримання відповідних рахунків на оплату за договором оренди та договором 14/19-п, тоді як надані позивачем списки орендарів із датами отримання рахунків на оплату підтверджують факт такого отримання.

Водночас, як встановлено судом із долучених позивачем до позову платіжних інструкцій, відповідач частково сплачував орендні платежі за договором оренди, а саме: 2000,00 грн сплачено відповідно до платіжної інструкції від 14.12.2023 № 63, 1000,00 грн сплачено відповідно до платіжної інструкції від 05.02.2024 № 66 та 1600,00 грн сплачено відповідно до платіжної інструкції від 11.04.2024 № 74. Загалом за вказаними платіжними документами відповідачем було сплачено орендної плати у розмірі 4600,00 грн.

Таким чином, несплаченою залишається заборгованість відповідача по орендним платежам у розмірі 74 858,14 грн, а не 75 858,14 грн, як помилково визначено позивачем.

Крім того, судом враховано, що у здійсненому розрахунку боргу по витратам балансоутримувача позивачем враховувались часткові оплати відповідача у загальному розмірі 1568,75 грн, у зв`язку з чим за даним позовом заявлено до стягнення з відповідача 1863,21 грн заборгованості за відшкодування вказаних витрат.

Разом з тим, відповідачем було надано в матеріали справи докази, які підтверджують здійснення ним часткової оплати наявної заборгованості за орендними платежами та відшкодуванням витрат балансоутримувача після відкриття провадження у даній справі.

Так, 14.01.2025 відповідач відповідно до платіжної інструкції № 97 перерахував на користь позивача 32 398,56 грн, у призначенні платежу якої вказано: «часткова сплата боргу згідно ухвали від 26.12.2024 по справі № 910/15915/24 згідно рах. №304,355,394,454,514,605,635,063 від червня 2023р. по січень 2024 р. в сумі 30 535,35 оренда; компенсація ком.витрат.-1863,21 грн згідно рах. №30, 188. У сумі 25446,12 грн; ПДВ - 20% - 5089,23 грн».

Тобто, із вказаного платежу вбачається, що відповідачем було сплачено частково борг за оренду у розмірі 30 535,35 грн та повністю сплачено заборгованість із відшкодування витрат балансоутримувача у розмірі 1863,21 грн.

Також 18.02.2025 відповідач відповідно до платіжної інструкції № 100 перерахував на користь позивача 21 022,95 грн, у призначенні платежу якої вказано: «часткова сплата боргу згідно ухвали від 26.12.2024 по справі №910/15915/24 згідно рах.№84,231,282,376,449. В сумі-21022,95 у сумі 17519,13 грн, ПДВ - 20% 3503,82 грн».

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

За таких обставин, оскільки відповідач сплатив борг по орендній платі у загальному розмірі 51 558,30 грн та сплатив борг по відшкодуванню витрат балансоутримувача у розмірі 1863,21 грн, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі № 910/15915/24 у відповідних частинах.

Таким чином, несплаченою залишається заборгованість відповідача по орендній платі у розмірі 23 299,84 грн (74 858,14 грн - 51 558,30 грн), яка підтверджена належними та допустимими доказами та не спростована відповідачем, у зв`язку з чим підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За умовами договорів відповідач повинен був сплачувати орендні платежі щомісяця не пізніше 20-го числа поточного місяця, а відшкодовувати витрати балансоутримувача не пізніше 20-го числа місяця, наступного за звітним місяцем.

При цьому, у даному випадку суд не застосовує приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, у відповідності до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, оскільки дана норма визначає порядок обрахунку строку, який визначений у календарних днях, а не терміну, який визначений певним числом місяця.

Наведене тлумачення законодавства суд обґрунтовує тим, що сторони, погоджуючи строк (у календарних днях від певної події), не мають можливості перебачити, на який саме день припаде закінчення такого строку. В той же час, погоджуючи термін (число місяця виконання зобов`язання), сторони не позбавлені можливості визначити за допомогою календаря на який саме день припаде настання строку виконання зобов`язання, а відтак у відповідності ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України не позбавлені можливості визначити, що сторона договору має виконати своє зобов`язання до відповідного числа місяця.

Із стилістики викладення положень ст.ст. 251, 252, 253, 254, 530 ЦК України вбачається, що законодавець не передбачав можливість застосування приписів ст. 254 ЦК України при визначенні закінчення терміну, оскільки норми ст.ст. 253, 254 цього Кодексу чітко визначають, що мова йде про строк та не містять жодного посилання на термін, на противагу нормі ст. 530 Кодексу, де законодавець посилається і на строк, і на термін.

Так, відповідач як добросовісний суб`єкт господарських правовідносин, маючи на меті належним чином виконати своє зобов`язання зі сплати орендного платежу до 20 числа поточного місяця та зобов`язання із відшкодування витрат балансоутримувача до 20 числа місяця наступного за звітним, міг завчасно встановити останній робочий (банківський) день, у який таке зобов`язання підлягало виконанню.

Матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного виконання обов`язку зі сплати орендних платежів та відшкодування витрат балансоутримувача.

У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 ЦК України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з нормами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 2 ст. 232 ГК України).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за договором оренди в розмірі 5019,29 грн за загальний період прострочення з 21.01.2024 по 23.12.2024, суд встановив його помилковість, оскільки при здійсненні розрахунку позивачем не було враховано сплаченої відповідачем 05.02.2024 суми боргу в розмірі 1000,00 грн та, як наслідок, завищено розмір штрафних санкцій. За перерахунком суду з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня за договором оренди в розмірі 4879,32 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги у даній частині судом задовольняються частково.

Водночас, судом встановлено правильність здійсненого позивачем розрахунку пені за договором № 14/19-п в розмірі 256,04 грн.

Щодо заявленого позивачем до стягнення з відповідача штрафу в розмірі 3606,86 грн на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України, то суд зазначає, що позовні вимоги у даній частині не підлягають задоволенню, оскільки вказані положення законодавства не поширюються на спірні правовідносини.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1686,85 грн та інфляційні втрати у розмірі 6077,30 грн за порушення зобов`язань за договором оренди та 3% річних у розмірі 46,91 грн та інфляційні втрати у розмірі 177,84 грн за порушення зобов`язань за договором № 14/19-п.

За умовами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2023 у справі №922/567/22).

Зважаючи на вищенаведені норми законодавства, вимоги про стягнення інфляційної складової боргу та 3% річних є такими, що заявлені позивачем правомірно.

Перевіривши розрахунок позивача щодо заявлених до стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних, суд встановив помилковість здійснених позивачем розрахунків вказаних нарахувань за договором оренди, оскільки позивачем не було враховано сплаченої відповідачем 05.02.2024 суми боргу в розмірі 1000,00 грн. Відтак, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за порушення відповідачем зобов`язань зі сплати орендних платежів, не виходячи за межі визначених позивачем періодів прострочення, суд встановив, що обгрунтованими розмірами вказаних нарахувань, які слід стягнути з відповідача, є 1659,15 грн 3% річних та 6028,80 грн інфляційних втрат. У зв`язку із зазначеним, позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних за порушення відповідачем зобов`язань із відшкодування витрат балансоутримувача судом визнається обґрунтованим та арифметично правильним, у зв`язку з чим позовні вимоги у частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 46,91 грн та інфляційних втрат у розмірі 177,84 грн задовольняються судом повністю.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду від 01.06.2023 у справі № 914/596/22 наголошено на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість в повному обсязі.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності зі встановленими обставинами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та закриття провадження у справі в частині сплачених після відкриття провадження у даній справі сум.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в частині закриття провадження - на відповідача у зв`язку з тим, що спір виник внаслідок його неправильних дій.

Водночас, 23.01.2025 позивачем подано до суду заяву про розподіл судових витрат, у якій останній просить стягнути з відповідача 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку із розглядом даної справи.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Частиною 3 ст. 123 ГПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Отже, за змістом положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині ч. 4 ст. 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн позивачем подано в матеріали справи: копію договору № 3/24 про надання правової (правничої) допомоги від 08.02.2024, укладеного між адвокатом Топчій П.І. та позивачем; копію акта про виконання робіт (надання послуг) від 19.12.2024 згідно договору № 3/24 про надання правової (правничої) допомоги від 08.02.2024; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги Інституту механіки ім. С.П. Тимошенка Національної академії наук України у справі № 910/15915/24 за позовом до ПП «СТРІМЕКС» про стягнення 94 592,44 грн; акт про підтвердження факту надання правничої допомоги від 22.01.2025; копію платіжної інструкції від 21.12.2024 № 19/12/2024.

Водночас, на підтвердження повноважень адвоката Топчія П.І. із представництва інтересів позивача в Господарському суді міста Києва надано копію ордера від 23.12.2024 серії АА № 1520908.

Суд зазначає, що заявлений позивачем розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, в той час як відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі, а також не заявлено відповідного клопотання про зменшення розміру таких витрат.

Відтак, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог відповідно до ст. 129 ГПК України витрати на правову допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/15915/24 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу з орендної плати у розмірі 51 558,30 грн та основного боргу із відшкодування витрат балансоутримувача у розмірі 1863,21 грн.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного підприємства «СТРІМЕКС» (вул. Остафія Дашкевича, 19-А, кв. 22, м. Київ, 02139; ідентифікаційний код 23525194) на користь Інституту механіки ім. С.П. Тимошенка Національної академії наук України (вул. Нестерова, 3, м. Київ, 03057; ідентифікаційний код 05417070) 23 299,84 грн заборгованості з орендної плати, 4879,32 грн пені з орендної плати, 256,04 грн пені з відшкодування витрат балансоутримувача, 1659,15 грн 3% річних з орендної плати, 46,91 грн 3% річних з відшкодування витрат балансоутримувача, 6028,80 грн інфляційних втрат з орендної плати, 177,84 грн інфляційних втрат з відшкодування витрат балансоутримувача, 2873,58 грн судового збору та 5694,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного рішення: 10.03.2025.

Суддя Т. Ю. Трофименко