ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2300/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання Полінецька В.С.

за участю представників учасників справи:

від Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса- Яновський В.С., на підставі самопредставництво;

від Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса- Джига В.І., на підставі самопредставництво;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 року м. Одеса, суддя першої інстанції Литвинова В.В., повний текст складено та підписано 11.09.2024 року

у справі № 916/2300/24

за позовом: Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса

про стягнення 8 359 265 грн. 57 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У травні 2024 року Комунальна установа «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса про стягнення 8 359 265 грн.57 коп. заборгованості за договором від 14.07.2011 № 6-рд на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів, з яких 5 626 005 грн. 51 коп. основного боргу та 2 733 260 грн.06 коп. пені, а також вирішити питання про відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат у справі.

Зокрема, позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов договору відповідачем не були сплачені у повному обсязі кошти за тимчасове користування місцями для розташування рекламних засобів, внаслідок чого у відповідача перед Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса виник борг у вищезазначеному розміру, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом для захисту порушених прав та законних інтересів.

Рішенням Господарського суду №916/2300/24 Одеської області від 11.09.2024 року у справі позовні вимоги задоволено в повному обсязі; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю СТРІТ В`Ю, м. Одеса на користь Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса 8 359 265 грн. 57 коп. заборгованості та 100 311 грн. 18 коп., витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем у справі належними та допустимими доказами підтверджено наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 8 359 265 грн. 57 коп. заборгованості за договором від 14.07.2011 № 6-рд.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса, з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 року у справі № 916/2300/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір пені на 95%.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, а також неповним з`ясуванням обставин справи.

Зокрема, скаржник вказує, що не погоджується з позовними вимогами та вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, в тому числі, в частині стягнення пені, оскільки після початку військової агресії російської федерації проти України (що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб і продовженого по теперішній час) терміново припинило свою комерційну діяльність з використання рекламних засобів комунальної власності, при цьому працівники підприємства виїхали з території Одеської області, як і клієнти, що користувалися послугами Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м.Одеса.

Скаржник звертає увагу суду, на те, що у пункті 7.1 договору йдеться про те, що сторони звільняються від відповідальності за несвоєчасне, повне або часткове невиконання своїх зобов`язань на час дії зазначених обставин та приймають зобов`язання виконати свої зобов`язання після подолання перешкод у строк, який продовжується на період вказаних обставин, наявність форс-мажорних обставин, в свою чергу, підтвердила Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1.

Отже, відповідач наголошує на тому, що неодноразово звертався до позивача про настання форс-мажорних обставин та про неможливість виконання фінансових зобов`язань за договором, а також, клопотало про відтермінування (перенесення) виконання грошових зобов`язань за договором (перенесення погашення заборгованості за межі тривання воєнного стану, з початком сплати заборгованості після припинення воєнного стану в України).

Відповідач вважає, що для суттєвого зменшення пені, яку нарахувала Комунальна установа «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса, є наступні підстави: по-перше, Комунальна установа «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса, в позові не зазначає ні про які збитки, спричинені простроченням платежів; по-друге, майновий стан Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м.Одеса і його фінансова спроможність не дозволяють сплатити не тільки штрафні санкції, але й в найближчий час суму боргу; по-третє, відповідач своїми діями добросовісно намагається виконати своє грошове зобов`язання, яке поступово, періодично, у міру надходження грошових коштів сплачує певні суми грошових коштів з метою погашення боргу; по-четверте, співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та розміром нарахованих штрафних санкцій говорить про те, що розмір пені дуже завеликий і має порядок, майже тотожний сумі боргу.

Відповідач вважає, що суд має право зменшити штрафні санкції, як надмірно великі, адже відповідач прикладав значних зусиль для виконання своїх зобов`язань, та одночасна виплата всіх сум призведе до значного погіршення майнового стану відповідача, а саме, до банкрутства, до тяжких наслідків зменшення податкових надходжень до бюджету, погіршення соціального стану великої кількості працівників та їх сімей (значна частина співробітників мобілізована до лав Збройних сил України, але підприємство підтримує їх сім`ї). Адже зменшення розміру пені є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін та протидією необґрунтованому збагаченню позивача.

Отже, відповідач наголошує, що встановлення стороною позивача такого значного розміру штрафних санкцій несумісне з принципом розумності, справедливості, та носить не компенсаційний характер, а є додатковим надходженням для позивача, які б він не отримав, якби для відповідача як і для всієї України не склалася вкрай важка ситуація із-за військової агресії держави-агресора проти України. При цьому, коли суд застосує зменшення, це не буде суперечити принципу юридичної рівності учасників спору і ні в якому разі не свідчить про явне заниження суми неустойки.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.12.2024 року у справі №916/2300/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса, на рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 року у справі № 916/2300/24, справу призначено до судового розгляду.

26 грудня 2024 року до Південно-західного апеляційного господарського суду підсистему «Електронний суд» від Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА», Одеської міської ради, м.Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 року у справі № 916/2300/24 залишити без змін. Судовою колегією відзив було долучено до матеріалів справи.

Зокрема, за доводами відзиву, позивач, посилаючись на обставини справи, наголосив, що на адресу позивача та до суду відповідачем не надавався сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної Торгово-промислової палати про існування форc-мажорних обставин. Відповідачем за весь період воєнного стану не було надано будь-яких інших доказів викладених обставин, які зумовили неможливість виконання ним своїх зобов`язань за договором.

Також, звертає увагу суду, що відповідач, усвідомлюючи ризики несвоєчасної оплати за договором та відповідальність, пов`язану з цим, протягом останніх років не вживав заходів для розірвання договору або зменшення кількостей рекламних конструкцій, аби оптимізувати витрати та не збільшувати існуючу заборгованість.

Позивач наголошує, що в порушення умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м.Одеса не були сплачені своєчасно та у повному обсязі кошти за тимчасове користування місцями для розташування рекламних засобів, внаслідок чого 30.09.2024 договір № 6-рд від 14.07.2011 було розірвано позивачем у зв`язку з несплатою користувачем плати за договором протягом двох або більше місяців поспіль, у відповідності з п.8.5.4. у односторонньому порядку. Про розірвання відповідача було повідомлено листом. Заяв про продовження строку дії договору Товариство з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м.Одеса не подавало у відповідності до п.8.4 договору.

Також, позивач наголошує, що скрутне фінансове становище відповідача, наявність у нього кредиторської заборгованості перед позивачем в значному розмірі є результатом господарської діяльності відповідача, як самостійного суб`єкта господарювання, а тому, вказані обставини не є безумовними самостійними та достатніми підставами для зменшення розміру пені.

Позивач вказує, що розмір пені значно менше суми заборгованості та не перевищує розмір збитків і не є надмірно великим, а тому у суду немає підстав для застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення пені з мотивів, викладених письмово.

Представник позивача в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 року у справі № 916/2300/24 потребує часткового скасування з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Комунальна установа «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса відповідно до Статуту створена шляхом перетворення Комунального підприємства «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса відповідно до чинного законодавства України. З 11.05.2018 року Комунальна установа «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса є правонаступником прав та обов`язків Комунального підприємства «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса.

У відповідності до п.1.5. Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Одесі, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 434 від 22.04.2008 (із змінами і доповненнями в редакції, чинній на момент укладання спірного договору) Комунальне підприємство «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса було створене для реалізації господарської компетенції органів місцевого самоврядування у сфері зовнішньої реклами, виконання інших завдань та функцій, визначених цими Правилами, іншими актами органів місцевого самоврядування та міського голови.

Такі самі функції перейшли до позивача. Так, відповідно п. 1.5. Правил № 434 у діючій редакції, Комунальна установа «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса створена для реалізації господарської компетенції органів місцевого самоврядування у сфері зовнішньої реклами, виконання інших завдань та функцій, визначених цими Правилами, іншими актами органів місцевого самоврядування та міського голови. Комунальна установа «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса є уповноваженою особою власника місць розміщення рекламних засобів комунальної власності територіальної громади м. Одеси у сфері укладання договорів на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів.

Згідно п. 4.1. Правил № 434 (у редакції, чинній на момент укладання спірного договору) Комунальній установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса було наділено завданнями із забезпечення економічно ефективного використання місць, що перебувають у комунальній власності, для розміщення зовнішньої реклами; забезпечення повноти надходжень до бюджету міста Одеси плати за користування вказаними місцями; укладання договорів з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів у випадках, передбачених цими Правилами.

Чинною редакцією п. 4.1. Правил № 434 передбачено, що Комунальна установа «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м.Одеса на виконання своїх завдань і функцій, зокрема, забезпечує повноту надходжень до бюджету міста Одеси плати за тимчасове користування місцями для розміщення рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Одеси; укладає договори з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів у випадках, передбачених цими Правилами.

Статутом Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса передбачено, що основною метою установи є задоволення міських, суспільних потреб шляхом реалізації господарської компетенції органів місцевого самоврядування в галузі формування сучасного міського дизайну, у тому числі у сфері зовнішньої реклами.

У відповідності до п. 2.2. Статуту завданнями установи є, зокрема:

- забезпечення економічно ефективного використання місць, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, для розміщення засобів зовнішньої реклами, а також повноти надходжень до бюджету міста плати за користування вказаними місцями (п. 2.2.1.);

- укладання договорів з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Одеси, для внесення плати суб`єктами господарювання за вказаними договорами відповідно до визначеного порядку (п. 2.2.6.).

Товариство з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м.Одеса (відповідач) є розповсюджувачем зовнішньої реклами, з яким Комунальне підприємство «ОДЕСРЕКЛАМА» уклало договір на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів № 6-рд від 14.07.2011. Термін дії договору продовжений на період дії воєнного стану згідно з додатковою угодою від 01.02.2023.

У відповідності до розділу 2 договору підприємство надає користувачу право за плату тимчасово використовувати для розташування рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організацій Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам. Місця для розташування рекламних засобів та розрахунок плати за їх використання визначаються у відповідних додатках до цього договору. Користувач використовує надані йому місця виключно за цільовим призначенням з дня укладання сторонами цього договору та відповідного додатку до нього, сплачує вартість користування цими місцями в порядку та на умовах, визначених цим договором.

У відповідності до п. 4.2.4. договору користувач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за цим договором.

Відповідно до п. 5.1. та 5.2. договору плата за цим договором визначається на підставі тарифів та коригуючих коефіцієнтів до них, встановлених Виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладання цього договору; користувач вносить плату за цим договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів на банківський рахунок підприємства.

В подальшому до договору вносились зміни, які оформлені додатками та додатковими угодами.

Так, відповідно до додаткової угоди № 1 від 26.02.2015 року, користувач з 01.01.2015 року вносить плату за цим договором щомісячно до 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України, зазначений договорі.

Відповідно до додаткової угоди № 3 від 01.08.2019 року, п. 5.1 договору викладено в новій редакції: плата за цим договором визначається на підставі п. 14.6 правил розміщення зовнішньої реклами в м. Одесі в новій редакції.

Додатком № 25 від 01.08.2019 року сторони узгодили перелік рекламних засобів, їх кількість, місця розташування та бухгалтерський розрахунок плати за право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів. Відповідно до бухгалтерського розрахунку щомісячна плата з 01.08.2019 складає 314 339 грн. 02 коп.

У відповідності до п. 5.3. договорів у випадках розповсюдження користувачем на місцях, визначених цим договором, протягом місяця, за який вноситься плата, соціальної реклами та/або інформації соціальної спрямованості, плата за користування таким місцем не нараховується.

Щодо нарахування коефіцієнту-2 до незаповнених площин та наданих позивачем рахунків, то згідно із п. 14.10. Правил №434, при визначенні розміру плати враховуються коригуючі коефіцієнти шляхом їх множення на відповідні тарифи, затверджені виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Згідно із п. 14.12. Правил №434, до незаповненого сюжетом рекламного засобу незалежно від типу (пуста площина) застосовується коригуючий коефіцієнт - 2.

Коефіцієнт 2 є нормативно встановленим коригуючим коефіцієнтом, який застосовується при розрахунку плати за відповідних умов, а саме, при наявності незаповнених сюжетом рекламних засобів (коли на рекламній площині відсутній повністю або частково рекламний сюжет) та не є штрафною санкцією за порушення договору. За незаповнені рекламними сюжетами рекламні конструкції нараховується плата в подвійному розмірі. Тобто, до оплати яка підлягає відповідно до погодженого тарифу додається також сума з урахуванням кількості сторін незаповненого рекламного засобу, яка відображається в рахунку-фактурі.

З акту звіряння взаєморозрахунків між УДКСУ у м.Одесі та Товариством з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса за 01.04.2020-30.04.2024 роки вбачається, що зазначено суми та дати надходження коштів від відповідача, які зараховувались на погашення заборгованості за попередні періоди. Сальдо на 30.04.2024 року складає 5 626 005 грн.51 коп.

Також, в матеріалах справи міститься претензія №1145/01-27 від 14.12.2023 року, яка направлялась Комунальною установою «ОДЕСРЕКЛАМА» на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса, з якої вбачається, що станом на 13.12.2023 у відповідача перед позивачем існує заборгованість за договором від 14.07.2011 №6-рд у сумі 4 649 017 грн.81коп., у зв`язку із чим, останній просив погасити заборгованість шляхом перерахування коштів на рахунок отримувача;

розрахунок сум, що стягується з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса за договором №6-рд від 14.07.2011 року за період з 01.02.2022 року по 30.04.2024 року;

копії рахунків-фактур №54 від 29 лютого 2024 року на суму 2 877 грн.12 коп, №1330 від 31 грудня 2023 року на суму 278 грн.43 коп.

Інших письмових доказів щодо спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.

Предметом апеляційного перегляду у даній справі є встановлення обставин, які підтверджують або спростовують наявність підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м.Одеса на користь Комунальної установі «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради пені у розмірі 2 733 260 грн. 06 коп., нарахованої у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів №6-рд від 14.07.2011.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви часткового прийняття аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції.

Оскільки у даному разі рішення суду першої інстанції апелянтом оскаржується лише в частині задоволенні місцевим господарським судом позовних вимог Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса на його користь пені у розмірі 2 733 260 грн.06 коп., обставини щодо розгляду судом позовних вимог Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса про стягнення основного боргу у розмірі 5 626 005 грн.51 коп., в силу вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в апеляційному порядку не переглядаються.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, п. 6.2 договору сторони погодили, що у випадку прострочення платежів, передбачених п. 5.1, 5.2 цього договору, користувач сплачує на користь установи пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Пунктами 6.4, 6.5 договору сторони передбачили, що нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано. Позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених п. 5.1, 6.1 договору, встановлюється строком в 4 (чотири) роки.

Враховуючи те, що відповідачем не були своєчасно виконані зобов`язання за договором на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів № 6-рд від 14.07.2011 року щодо здійснення оплати вартості користування місцями для розміщення рекламних засобів, суд першої інстанції виснував, що позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню.

Судом апеляційної інстанції було перевірено здійснений позивачем та перевірений місцевим господарським судом розрахунок заявленої до стягнення пені і встановлено, що він не містить арифметичних помилок, відповідає матеріалам справи, в зв`язку з чим судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про його вірність.

Разом з тим, відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Аналіз приписів ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013.

Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є суб`єктивним правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року у справі № 916/553/19, від 22.11.2019 року у справі № 922/937/19, від 13.01.2020 року у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 року у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 року у справі №910/1175/19, від 20.08.2020 року у справі № 904/3546/19).

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 року у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 року у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 року у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі № 902/855/18.

Отже, суд, досліджуючи питання щодо зменшення пені, повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів обох сторін, а не лише відповідача.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити і з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

Колегія суддів зазначає, що в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 сформульовано висновок про те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, що водночас мають узгоджуватись із положенням статті 233 Господарського кодексу України і частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом відповідно до статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Також об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин 1, 2 статей 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Наведені висновки узгоджуються з нормами закону, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як засобу для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності. У питанні про зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема, практиці Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

Водночас, з огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

Також колегія суддів зазначає, що неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21). Отже, у суду наявні можливості, визначені як процесуальним законодавством, так і положеннями матеріального законодавства, запобігти перетворенню неустойки, яка має компенсаторний характер, на неустойку яка має каральну санкцію.

Як вже зазначалося вище за текстом постанови, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків від порушення зобов`язання, невідповідності між розміром стягуваної неустойки (штрафу, пені) та такими наслідками, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів для виконання зобов`язання, негайного добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 910/15705/21).

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29.08.2024 у справі № 910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23.

З урахуванням конкретних обставин даної справи, які мають юридичне значення, судова колегія зазначає, що судом першої інстанції при винесені рішення помилко не було враховано:

- відсутність доказів, які би свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору;

- відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання;

- очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми пені, яка становить 2 733 260 грн. 06коп., із заявленими вимогами по основному боргу 5 626 005 грн. 51 коп., коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання;

- правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання, при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Також, відсутні й докази понесення позивачем значних негативних наслідків внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання з здійснення оплати за договором.

Колегією суддів також враховується ступінь виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань та поведінка останнього, зокрема, як свідчать наявні матеріли справи, наданий позивачем розрахунок заборгованості та акт звіряння взаєморозрахунків, і таке не не заперечується сторонами по справі, що відповідач до початку дії воєнного стану не ухилявся повністю від виконання зобов`язань за договором та здійснював часткову оплату за договором.

У зв`язку з викладеним судова колегія зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

З огляду на всі фактичні обставини справи, встановлені судом, приймаючи до уваги відсутність доказів понесення позивачем збитків у результаті порушення відповідачем зобов`язання, ступінь виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань та поведінку останнього, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та не могла не вплинути негативно на фінансовий стан відповідача як підприємства, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшла висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми пені на 90 % (з 2 733 260 грн.06 коп. до 273 326 грн.), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м.Одеса зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності, враховуючи ще й те, що відповідач не був присутній при розгляді справи в суді першої інстанції і не скористався своїм правом на надання клопотань та заяв, що не позбавляє його права подати його в суді апеляційної інстанції.

Отже, позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення 273 326 грн. пені з відмовою в іншій частині.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Надаючи оцінку всім доказам та доводам позивача у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що Комунальною установою «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса надані докази на підтвердження обставин неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів №6-рд від 14.07.2011 в частині своєчасного розрахунку за вищезазначеним договором за період з 01.04.2020 року по 30.04.2024 року.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, але в зв`язку зі зменшенням судом суми стягнутої пені підлягають частковому задоволенню з відшкодуванням судових витрат в повному обсязі. Крім того, судова колегія звертає увагу, що суд першої інстанції, задовольняючи позов в повному обсязі стягнув пеню, визначивши її як заборгованість, що не відповідає обраному позивачем предмету позову.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені обставини, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог Комунальною установою «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса про стягнення пені у розмірі 2 733 260 грн.06 коп. в повному обсязі за вищезазначеним договором.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса, викладені в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, з огляду на що апеляційний господарський суд вважає, що така апеляційна скарга потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 року у справі №916/2300/23 потребує часткового скасування з прийняттям Південно-західним апеляційним господарським судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса про стягнення заборгованості та пені за договором на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів №6-рд від 14.07.2011року .

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/2300/24 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/2300/24 скасувати частково.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/2300/24 викласти наступним чином:

«Позовні вимоги Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса про стягнення грошових коштів в сумі 8 359 265 грн.57 коп. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю» (, м. Одеса Французький бульвар 54/23, приміщення 102) на користь Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради (, вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса 65022) суму основного боргу у розмірі 5 626 005 грн.51 коп., пеню у розмірі 273 326 грн.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Комунальної установи «ОДЕСРЕКЛАМА» Одеської міської ради, м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРІТ В`Ю», м. Одеса про стягнення пені у розмірі 2 459 934 грн.05 коп.»

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/2300/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 10.03.2025 року.

Повний текст постанови складено та підписано 12 березня 2025 року

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді С.І. Колоколов

Я.Ф. Савицький