РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.03.2025Справа № 910/14785/24
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Фізичної особи-підприємця Курносенка Геннадія Олександровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до 1) Головного управління Національної поліції у місті Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ідентифікаційний код: 40108583)

2) Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ідентифікаційний код: 37567646)

про стягнення 162 190,00 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Курносенко Геннадій Олександрович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві та Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди, заподіяної майну у розмірі 62 190,00 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

26.12.2024 через підсистему «Електронний суд» відповідачем-1 подано відзив на позовну заяву.

31.12.2024 через підсистему «Електронний суд» позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01 листопада 2019 року між Фізичною особою підприємцем Курносенко Геннадієм Олександровичем та Фізичною особою підприємцем Бистровою Олександрою Анатоліївною було укладено договір оренди нежитлових приміщень, за умовами якого позивач отримав в користування нежитлове приміщення загальною площею 43,1 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Данилевського, 18 .

Відповідно до п.7.2 договору оренди орендар повинен передати орендодавцеві об`єкт оренди в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі об`єкта в оренду, з урахуванням нормального зносу.

29 серпня 2024 року старшим слідчим управляння Головного управління Національної поліції у місті Києві було проведено обшук нежитлового приміщення за адресою: місто Харків, вулиця Данилевського, будинок 18 , на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27.08.2024 у справі №752/16433/24 про надання дозволу на обшук за адресою: місто Харків, проспект Науки, будинок 7 .

Позивач у позовній заяві зазначає, що під час проведення обшуку, за наказом старшого слідчого управляння Головного управління Національної поліції у місті Києві, інші співробітники поліції, які прибули на обшук, за допомогою спеціальних засобів - лому та болгарки, виламали двоє дверей у нежитловому приміщенні за адресою: місто Харків, вулиця Данилевського, будинок 18 , яке перебуває в оренді у ФОП Курносенко Г.О .

Так, позивач стверджує, що фактично обшук нежитлового приміщення за адресою: місто Харків, вулиця Данилевського, будинок 18 , було проведення без відповідного дозволу слідчого судді, оскільки будь-яких ухвал відносно надання дозволу на проведення обшуку за адресою: місто Харків, вулиця Данилевського, будинок 18 , не постановлялося.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києві від 27 серпня 2024 року у справі №752/16433/24 клопотання задоволено, надано дозвіл слідчому СУ ГУ НП у м. Києві Бородичу Максиму Андрійовичу, слідчим групи слідчих та прокурорам групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000650, відомості щодо якого внесені 25.04.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України на проведення обшуку за місцем розташування пункту обміну валют, за адресою: м. Харків, проспект Науки буд. 7.

Також позивач зазначає, що під час обшуку старшому слідчому СУ ГУ НП у м. Києві неодноразово наголошувалося на тому, що приміщення, у якому вони проводять обшук, має зовсім іншу адресу, ніж та, що вказана в ухвалі слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27.08.2024 у справі №752/16433/24 про надання дозволу на обшук.

Проте, за твердженнями позивача, вказані зауваження залишилися без уваги з боку старшого слідчого СУ ГУ НП у м. Києві, і він продовжив проводити обшук, ламати двері та вилучати майно, що перебувало у нежитловому приміщенні за адресою: місто Харків, вулиця Данилевського, будинок 18.

Як зазначає позивача, вказані дії завдали позивачу значних душевних страждань, він пережив сильний емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи та тривоги та негативно вплинув на стан його здоров`я.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що внаслідок таких дій старшого слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ФОП Курносенко Г.О. заподіяно майнової та моральної шкоди, у зв`язку з чим позивач і звертається до суду з даним позовом та просить суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у місті Києві грошові кошти у розмірі 62 190,00 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної майну та грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вказує наступне.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: 1) неправомірні дії цього органу, 2) наявність шкоди та 3) причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконане боржником.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а збитки - наслідком такої протиправної поведінки.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає, оскільки відсутній склад цивільного правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 та від 14.04.2020 у справі №925/1196/18.

Неправомірна поведінка ГУНП в Київській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами 1, 2 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

За частиною 1 статті 169 КПК України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено.

Слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді (частина 3 статті 169 КПК України).

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством.

Крім цього, частиною 4 статті 168 КПК України на уповноважену службову особу покладено обов`язок забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений.

Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2022 №1104 визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Відповідно до пункту 27 названого Порядку №1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.

Судом встановлено, що 29 серпня 2024 року старшим слідчим управляння Головного управління Національної поліції у місті Києві було проведено обшук нежитлового приміщення за адресою: місто Харків, вулиця Данилевського, будинок 18, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27.08.2024 у справі №752/16433/24 про надання дозволу на обшук за адресою: місто Харків, проспект Науки, будинок 7.

Разом з тим, судом встановлено, що 10.09.2024 до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва зі скаргою звернувся адвокат Петракій Валерія Валеріївна, в інтересах Курсоненка Геннадія Олександровича , на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18.09.2024 у справі №752/16433/24 скаргу задоволено; зобов`язано старшого слідчого СУ ГУНП у м. Києві Сидорова Івана Олексійовича та слідчого СУ ГУНП у м. Києві Бородича Максима Андрійовича, що здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні та процесуального керівника у кримінальному провадженні №0000650 від 25.05.2024 прокурора відділу Київської міської прокуратури Столярчука Сергія Олександровича повернути Курносенку Геннадію Олександровичу , тимчасово вилучене під час проведення 29.08.2024 обшуку на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 серпня 2024 року у справі №752/16433/23 (№1-кс/752/6815/24) про проведення обшуку за адресою: м. Харків, пр. Науки, 7, майно, а саме: грошові кошти у загальній сумі 4 750 євро, 21 624 доларів США, 122 720 гривень, 350 швейцарських франків, 856 румунських лей, 700 фунтів стерлінгів, 30 болгарських лев:

- купюри номіналом 100 євро - 41 шт (загальна сума 4100 євро);

- купюри номіналом 20 євро - 30 шт (загальна сума 600 євро);

- купюри номіналом 10 євро - 4 шт (загальна сума 40 євро);

- купюри номіналом 5 євро - 2 шт (загальна сума 10 євро);

- купюри номіналом 100 доларів США - 148 шт (загальна сума 14800 доларів США);

- купюри номіналом 50 доларів США - 17 шт (загальна сума 850 доларів США);

- купюри номіналом 20 доларів США - 10 шт (загальна сума 200 доларів США);

- купюри номіналом 10 доларів США - 12 шт (загальна сума 120 доларів США);

- купюри номіналом 5 доларів США - 10 шт (загальна сума 50 доларів США);

- купюри номіналом 1 доларів США - 4 шт (загальна сума 4 доларів США);

- купюри номіналом 100 доларів США - 6 шт (загальна сума 600 доларів США);

- купюри номіналом 1000 грн - 100 шт (загальна сума 100000 грн);

- купюри номіналом 1000 грн - 1 шт (загальна сума 1000 грн);

- купюри номіналом 200 грн - 35 шт (загальна сума 7000 грн);

- купюри номіналом 1000 грн - 1 шт (загальна сума 1000 грн);

- купюри номіналом 500 грн - 18 шт (загальна сума 9000 грн);

- купюри номіналом 100 грн - 15 шт (загальна сума 1500 грн);

- купюри номіналом 50 грн - 11 шт (загальна сума 550 грн);

- купюри номіналом 20 грн - 133 шт (загальна сума 2660 грн);

- купюри номіналом 10 грн - 1 шт (загальна сума 10 грн);

- купюри номіналом 50 фунтів стерлінгів - 1 шт (загальна сума 50 фунтів стерлінгів);

- купюри номіналом 20 фунтів стерлінгів - 32 шт (загальна сума 640 фунтів стерлінгів);

- купюри номіналом 10 фунтів стерлінгів - 1 шт (загальна сума 10 фунтів стерлінгів);

- купюри номіналом 200 франків - 1 шт (загальна сума 200 франків);

- купюри номіналом 100 франків - 1 шт (загальна сума 100 франків);

- купюри номіналом 20 лев - 1 шт (загальна сума 20 лев);

- купюри номіналом 10 лев - 1 шт (загальна сума 10 лев);

- купюри номіналом 10 франків - 1 шт (загальна сума 10 франків);

- купюри номіналом 20 франків - 2 шт (загальна сума 40 франків);

- купюри номіналом 1 лей - 6 шт (загальна сума 6 лей);

- купюри номіналом 10 лей - 5 шт (загальна сума 50 лей);

- купюри номіналом 100 лей - 6 шт (загальна сума 600 лей);

- купюри номіналом 200 лей - 1 шт (загальна сума 200 лей);

- купюри номіналом 100 доларів США - 50 шт (загальна сума 5000 доларів США).

Позивач зазначає, що внаслідок таких дій старшого слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ФОП Курносенко Г.О. заподіяно майнової та моральної шкоди, у зв`язку з чим позивач і звертається до суду з даним позовом та просить суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у місті Києві грошові кошти у розмірі 62 190,00 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної майну та грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Судом встановлено, що 01 листопада 2019 року між Фізичною особою підприємцем Курносенко Геннадієм Олександровичем та Фізичною особою підприємцем Бистровою Олександрою Анатоліївною було укладено договір оренди нежитлових приміщень, за умовами якого позивач отримав в користування нежитлове приміщення загальною площею 43,1 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Данилевського, 18 .

Відповідно до п. 6.9 договору оренди орендар має право здійснювати ремонт приміщення та поліпшення приміщення за попереднім погодженням з орендодавцем.

Попереднього погодження орендодавцем позивачем до матеріалів справи не надано. Доказів того, що саме позивачем були встановлені нові двері, суду не надано.

Більше того, відповідно до п.3, 4 акту приймання-передачі об`єкту оренди до договору оренди від 01.11.2019 сантехнічне обладнання, електрообладнання, система опалення, інше обладнання та інженерні мережі знаходяться у задовільному стані. При огляді приміщень не встановлено дефектів або недоліків, які б перешкоджали використання приміщення за призначенням.

В якості розміру понесення матеріальної шкоди позивачем до матеріалів справи долучено звіт про визначення розміру матеріальних збитків, що призвели до завдання майнової шкоди: пошкодження майна - дверей в нежитловому приміщенні, що належить орендарю - Фізичній особі-підприємцю Курносенку Геннадію Олександровичу внаслідок проведення досудового розслідування та проведення обшуку за адресою: вул. Данилевського, №18 в м. Харків .

Так, відповідно до зазначеного звіту вартість заміщення конструктивних елементів (1 одиниця), яким заподіяно шкоду - 31 095,00 грн та вартість збитків, що призвели до завдання майнової шкоди - 62 190,00 грн.

Дослідивши наявний в матеріалах справи звіт, судом, серед іншого, встановлено, що причиною шкоди стало фізична та механічна дія на двері, зокрема, зі слів замовника (ФОП Курносенко Г.О. ) двері було пошкоджено шляхом взлому ломом та болгаркою (розділ 5 звіту про визначення розміру матеріальних збитків, що призвели до завдання майнової шкоди).

Більше того, в розділі 5 звіту про визначення розміру матеріальних збитків, що призвели до завдання майнової шкоди зазначено, що двері, які пошкоджено, мають такі технічні характеристики: встановлено - 2019 (зі слів замовника), розміри - 80 см (ширина) х 200 см (висота); матеріал - сталеві (з посиленої сталі).

Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем були замовлені та встановлені за власні кошти двері у 2019 році та доказів того, що пошкоджені двері належать ФОП Курносенко Г.О. на праві приватної власності.

Таким чином, суд критично оцінює наявний в матеріалах справи звіт про визначення розміру матеріальних збитків, що призвели до завдання майнової шкоди: пошкодження майна - дверей в нежитловому приміщенні, що належить орендарю - Фізичній особі-підприємцю Курносенку Геннадію Олександровичу внаслідок проведення досудового розслідування та проведення обшуку за адресою: вул. Данилевського, №18 в м. Харків .

Суд зазначає, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК з "достатність доказів" на нову - "вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес новий стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Таким чином, надані позивачем докази щодо підтвердження того, що саме йому завдано матеріальної шкоди, а не власнику приміщення, суд оцінює критично.

Отже, позивачем не доведено і судом не встановлено наявність складу цивільного правопорушення, що є підставою для притягнення вказаного органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Таким чином, позов в частині стягнення 62 190,00 грн майнової шкоди (реальних збитків) не підлягає задоволенню.

Водночас, заперечуючи проти задоволення позову, ГУНП у м. Києві вказувало, що розгляд даної справи не відноситься до компетенції господарських судів. Встановлення правомірності та/або неправомірності дій та/або бездіяльності органів досудового розслідування у кримінальному провадженні не відноситься до компетенції господарських судів. Однак суд вважає такі висновки помилковими, з огляду на таке.

У постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 Велика Палата Верховного Суду також зазначила про те, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, скаржник не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку з втратою тимчасово вилученого майна, тобто, через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК.

Вказаний висновок сформований у правовідносинах, які є подібними до спірних, а тому у відповідності до частини 4 статті 236 ГПК України, підлягає врахуванню судом у даній справі.

Розглядаючи спір в межах даної справи про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн, суд виходить з такого.

Так, позивач стверджує, що проведений обшук завдав позивачу значних душевних страждань, він пережив сильний емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи та тривоги та негативно вплинув на стан його здоров`я.

Згідно з частиною 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає зокрема в у приниженні ділової репутації юридичної особи (пункт 4 частини 2 статті 23 ЦК України).

За положеннями частин 3-5 статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною (немайновою) шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (такий висновок викладено у постанові пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 та є сталим у судовій практиці, зокрема Верховного Суду).

Визначення терміну "ділова репутація" наведено у пункті 26 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 №2664-III (зі змінами та доповненнями), за змістом якої діловою репутацією є сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства, а для фізичної особи - також про належний рівень професійних здібностей та управлінського досвіду, а також відсутність в особи судимості за корисливі кримінальні правопорушення і за злочини у сфері господарської діяльності, не знятої або не погашеної в установленому законом порядку.

Релевантність цього визначення для врахування у правовідносинах із відшкодування шкоди підтверджується, зокрема, висновками щодо застосування цієї норми Закону у постановах Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №915/1375/20, від 06.10.2022 у справі №910/18745/21, від 09.03.2023 у справі №910/17451/21 та багатьох інших.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За частиною 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Так само як у випадку з майновою шкодою, у контексті спірних правовідносин необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: 1) неправомірна бездіяльність цього органу, 2) наявність моральної шкоди та 3) причинний зв`язок між протиправною бездіяльністю і заподіяною шкодою. При цьому тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, у той час як відсутність хоча б однієї з них виключає настання відповідальності.

У цій справі позивач стверджує про завдання йому моральної шкоди внаслідок зниження престижу і довіри до діяльності позивача та інших немайнових прав останнього.

Крім цього, позивач зазначає, що у зв`язку з арештом комп`ютерної техніки (сервер) із вмістом базою 1С Підприємство позивач не зміг здійснювати належним чином господарську діяльність та змусило його призупинити господарську діяльність; після скасування арешту сервер, де зберігалася база 1С Підприємство, не було повернуто, відтак разом з обладнанням була також загублена й інформаційна база клієнтів, постачальників та більшість трудового колективу і фактично доведено до банкрутства; у зв`язку з неповерненням майна позивач не мав змоги брати участь у тендерних закупівлях на протязі 4 років у зв`язку з розповсюдження інформації по замовникам.

Однак, саме собою проведення обшуку не спричинює виникнення моральної шкоди у формі приниженням її ділової репутації.

З наявних у матеріалах справи доказів судом не встановлено і позивачем не доведено факту приниження його ділової репутації як юридичної особи, що спростовує наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав.

Оскільки ФОП Курносенко Г.О. не доведено всіх необхідних елементів цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди, зокрема, її наявності та причинно-наслідкового зв`язку, позовна вимога в частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, позов Фізичної особи - підприємця Курносенко Геннадія Олександровича не підлягає задоволенню.

При цьому, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 6 статті 5 Закону України «Про судовий збір», то підстави для розподілу судових витрат немає. Відтак, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Позивач - Фізична особа-підприємець Курносенко Геннадій Олександрович ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідачі - Головне управління Національної поліції у місті Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ідентифікаційний код: 40108583) та Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ідентифікаційний код: 37567646)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено 05.03.2024

Суддя І.О. Андреїшина