ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2025 Справа № 917/2214/24

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши у спрощеному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Кобеляцької міської ради, 39200, Полтавська обл., м. Кобеляки, вул. Касьяна, 29, ,

до Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Едуарда Тіграновича, 39200, Полтавська обл., м. Кобеляки, вул. Касьяна, 29,

про визнання права комунальної власності

Представники сторін: не викликались.

Суть спору:

Розглядається позовна заява Кобеляцької міської ради до Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Едуарда Тіграновича про визнання права комунальної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 16.12.2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Аргументи учасників справи:

У позовній заяві Кобеляцька міська рада стверджує, що рішенням Виконавчого комітету Кобеляцької міської Ради народних депутатів № 299 від 25.04.1996 р. «Про передачу відомчого фонду АТ «Агробуд» в комунальну власність міської Ради народних депутатів» затверджено передачу від АТ «Агробуд» житлового будинку № 30-А по вулиці Полтавській у місті Кобеляки в комунальну власність Кобеляцької міської Ради народних депутатів. Однак, у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на квартиру № 25 у житловому будинку № 30-А по вулиці Полтавській у місті Кобеляки міською радою було подано заяву державному реєстратору Центру надання адміністративних послуг про проведення державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно. 30.10.2024 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Рустамяном Едуардом Тіграновичем було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з чим Кобеляцька міська рада звернулась до суду з даним позовом про визнання права комунальної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач у визначеному господарським процесуальним законодавством порядку на позов не відреагував, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи (поштове повідомлення з відміткою про вручення відповідачу копії ухвали суду від 16.12.2024 р. міститься в матеріалах справи).

Згідно із ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В зв`язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

Рішенням Виконавчого комітету Кобеляцької міської Ради народних депутатів № 299 від 25.04.1996 р. «Про передачу відомчого фонду АТ «Агробуд» в комунальну власність міської Ради народних депутатів» (а.с. 9) затверджено передачу від АТ «Агробуд» житлового будинку № 30-А по вулиці Полтавській у місті Кобеляки в комунальну власність Кобеляцької міської Ради народних депутатів.

Рішенням Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Кобеляцького району Полтавської області № 177 від 31.03.2016 р. «Про надання службової квартири ОСОБА_1 » (а.с. 11) було надано у службове користування керівнику Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_1 однокімнатну квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Кобеляцької міської ради № 21 від 13.09.2024 р. «Про скасування рішення Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради від 31.03.2016 року № 177 «Про надання службової квартири ОСОБА_1 » (а.с. 12-13) скасовано дане рішення, визнано недійсними всі документи, які видані на підставі цього рішення, та вирішено вказану службову квартиру надати лікарям, які виявлять бажання мати трудові відносини з КНП «Кобеляцька міська лікарня» Кобеляцької міської ради або КНП «Кобеляцький Центр ПМСД» Кобеляцької міської ради.

25.10.2024 року Кобеляцька міська рада звернулась до Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на однокімнатну квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Едуарда Тіграновича № 75810675 від 30.10.2024 р. (а.с. 16) було відмовлено у проведенні реєстраційних дій на підстав того, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

З посиланням на відсутність у Кобеляцької міської ради можливості зареєструвати право власності на вказане нерухоме майно, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою до відповідача Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Едуарда Тіграновича про визнання права комунальної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: Рішення Виконавчого комітету Кобеляцької міської Ради народних депутатів № 299 від 25.04.1996 р. «Про передачу відомчого фонду АТ «Агробуд» в комунальну власність міської Ради народних депутатів», Рішення Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Кобеляцького району Полтавської області № 177 від 31.03.2016 р. «Про надання службової квартири ОСОБА_1 », Рішення Кобеляцької міської ради № 21 від 13.09.2024 р. «Про скасування рішення Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради від 31.03.2016 року № 177 «Про надання службової квартири ОСОБА_1 », Рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Едуарда Тіграновича № 75810675 від 30.10.2024 р. та ін.

Докази відповідача в спростування вимог Кобеляцької міської ради в матеріалах справи відсутні.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зміст права власності складається з компетентності власника щодо володіння, користування та розпорядження певною річчю (ст. 317 ЦК України).

Захист цивільних прав та інтересів забезпечується застосуванням передбачених Цивільним і Господарським кодексами України способів захисту.

Статтею 16 ЦК України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування у суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідно до приписів ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв`язку з їх втратою.

Отже, відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується стаття 11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Наведений правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 р. у справі № 344/16879/15-ц та від 13.07.2022 р. у справі № 645/6151/15-ц.

Отже, сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, що мають юридичну заінтересованість у результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов`язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів.

Зі змісту ст. 392 ЦК України слідує, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачу тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання в судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, це підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття такого права на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності (користування) позивача.

Частиною 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Статтею 162 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №278/1258/16-ц та від 25.11.2020 у справі №233/1950/19.

Позивач визначив відповідачем у даній справі Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Едуарда Тіграновича.

Водночас, як зазначено вище, відповідачем за позовом про визнання права власності має бути особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Вирішуючи спір про визнання права власності слід враховувати, що судове рішення про таке визнання не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (постанови Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17).

В той же час, позивачем не доведено, що відповідач ставить під сумнів, не визнає, заперечує або оспорює належність позивачу права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, наділений повноваженнями встановлювати відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а також перевіряти документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймати відповідні рішення.

Державний реєстратор не має права приймати рішення про державну реєстрацію прав у разі, якщо речове право на нерухоме майно, обтяження такого права набувається, змінюється або припиняється за суб`єктом державної реєстрації прав, з яким державний реєстратор перебуває у трудових відносинах або засновником (учасником) якого він є. У такому разі державна реєстрація проводиться іншим державним реєстратором.

Дія абзацу першого цієї частини щодо перебування у трудових відносинах не поширюється на державних реєстраторів, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами сільських, селищних та міських рад, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями щодо державної реєстрації прав на державне та/або комунальне майно, їх обтяжень.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамян Едуард Тігранович, який приймав рішення про відмову у проведенні дій щодо реєстрації за Кобеляцькою міською радою права власності на квартиру АДРЕСА_1 , всупереч вищезазначеним нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» має власний інтерес у межах даних правовідносин.

Відтак, державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамян Едуард Тігранович є неналежним відповідачем у цій справі.

Поряд з цим пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 р. у справі №905/386/18 та від 13.10.2020 р. №640/22013/18.

Частинами 1-2 статті 48 ГПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Отже, заміна неналежного відповідача та залучення співвідповідача, у відповідності до приписів господарського процесуального законодавства, можлива лише за клопотанням позивача.

В межах цієї справи позивач не заявляв клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Кобеляцької міської ради у даній справі не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом до належного відповідача (постанова Верховного Суду від 11.12.2024 р. у справі № 521/12780/19).

При цьому, судом встановлено, що матеріали справи не містять докази невизнання, заперечення або оспорювання іншими особами права власності позивача на квартиру № 25 в будинку № 30-А по вулиці Полтавській у місті Кобеляки Полтавського району Полтавської області.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, згідно зі ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 р. № 4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 231, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 07.03.2025 р.

Суддя О.С. Мацко