ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" березня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/5464/24

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю.В.,

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411; )

до відповідача: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

про стягнення 104 380,40 грн;

представники сторін:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 104 380,40 грн, з яких: заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом - 48 673,20 грн; заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом - 55 707,20 грн.

В обґрунтування позову посилається на порушення відповідачем, як позичальником, зобов`язань за Договором про надання кредиту № 064946-ОД1-002 від 10.03.2020. Вказує, що 10.03.2020, на виконання своїх договірних зобов`язань, надав відповідачу кредитні кошти у сумі 50 000,00 грн. Зазначає, що відповідач сплатила кредитну заборгованість лише частково на суму 12 000,00 грн, чим порушила узгоджений сторонами графік платежів, передбачений п. 6 договору, та станом на дату подання позовної заяви має заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом - 48 673,20 грн та за нарахованими процентами за користування кредитом - 55 707,20 грн.

Ухвалою від 23.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/5464/24, яку постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 22.01.2025, запропоновано сторонам подати до суду заяви по суті справи та встановлено відповідні строки для їх подачі до суду. Цією ж ухвалою суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів та витребував у АТ КБ "ПРИВАТБАНК" інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: підтвердження чи спростування, що держателем карти № НОМЕР_2 , виданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК», є ОСОБА_1; прізвище, ім`я, по-батькові отримувача грошових коштів, перерахованих на карту № НОМЕР_2 , видану АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на яку 10.03.2020 року ТОВ «БІЗПОЗИКА» були перераховані грошові кошти в сумі 50 000,00 грн.; виписку про рух коштів по карті № НОМЕР_2 , виданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК», за період з 10.03.2020 року по 17.03.2020 року.

20.01.2025 від АТ КБ "ПРИВАТБАНК" надійшли докази, витребувані згідно ухвали від 23.12.2024 (а.с. 70-71).

Судове засідання неодноразово відкладалося на 17.02.2025 та на 03.03.2025, зокрема, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач правом на подання відзиву не скористалась, явку свого повноважного представника у судове засідання не забезпечила, про розгляд справи повідомлялась належним чином шляхом надсилання ухвал суду на адресу реєстрації ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 .

Однак, судова кореспонденція поверталася до суду з відмітками пошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з ч.ч. 3, 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Суд зауважує, що, виходячи зі змісту диспозитивних положень пунктів 1-5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення може бути не лише день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (тобто день фактичного отримання рішення), а й день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 903/237/23).

Зі змісту ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин, або без повідомлення причин неявки.

Частиною 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, суд виснував про можливість розгляду справи за наявними доказами.

03.03.2025 судом складено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

10.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (кредитодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) укладено Договір про надання кредиту № 064946-ОД1-002 (далі - Договір; а.с. 15-16).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 21.09.2020 припинила підприємницьку діяльність на підставі власного рішення.

Водночас, за змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Отже, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Аналогічні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 15.05.2019 року у справі № 686/19389/17, від 26.06.2019 у справі № 760/13915/18, від 09.10.2019 року у справі № 209/1721/14-ц.

Згідно з п. 1 Договору кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 50 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності (надалі - Кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Пунктом 2 Договору передбачено, що кредит надається позичальнику протягом 3 банківських днів із дня підписання цього Договору. Кредит надається на 16 тижнів, де першим днем є дата списання коштів з рахунку кредитодавця. Кредит надається позичальнику з метою реалізації його будь-якої законної мети, пов`язаної з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Строк дії Договору - з дати його підписання та до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором, але не пізніше ніж до 30.06.2020.

Відповідно до п. 4 Договору проценти за користування кредитом є фіксованими та становлять 1,16829100 процентів за кожен день користування кредитом. Протягом строку кредитування, визначеного у цьому Договорі, проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту.

Згідно п. 5 Договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом із урахуванням наступних умов:

5.1. позичальник здійснює погашення заборгованості по кредиту шляхом сплати обов`язкових щотижневих платежів щотижня, кожного вівторка, які він зобов`язаний здійснювати регулярно не пізніше дат, установлених графіком платежів, що наведений у п. 6 цього Договору;

5.2. мінімальна сума обов`язкового щотижневого платежу для позичальника визначається графіком платежів, що наведений у п. 6 цього Договору, але у будь-якому разі не може бути менше 5 775,00 грн.

Графік обов`язкових платежів сторони узгодили в п. 6 Договору.

Пунктом 9 Договору передбачено, що цей Договір та Правила надання коштів у кредит разом складають єдиний документ (надалі - Договір) та визначають усі істотні умови надання кредиту. Укладаючи цей Договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє всі умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись цього Договору (з урахуванням Правил надання грошових коштів у кредит, текст яких розміщено на сайті кредитодавця у розділі Публічна інформація: https://bizpozyka.com/).

10.03.2020 позивач перерахував відповідачу кредитні кошти у сумі 50 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 17662 від 10.03.2020 (а.с. 21), а також випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по рахунку № НОМЕР_2 (а.с. 71).

Відповідач частково сплатила кредитну заборгованість на загальну суму 12 000,00 грн, а саме: 3 000,00 грн сплачено 03.08.2020 згідно меморіального ордера № @2PL648981 від 03.08.2020 (а.с. 45); 1 000,00 грн сплачено 05.08.2020 згідно меморіального ордера № @2PL390354 від 05.08.2020 (а.с. 46); 2 000,00 грн сплачено 10.06.2020 згідно меморіального ордера № @2PL190398 від 10.06.2020 (а.с. 47); 6 000,00 грн сплачено 17.03.2020 згідно меморіального ордера № @2PL995126 від 17.03.2020 (а.с. 48).

Як стверджує позивач, станом на дату подання позовної заяви заборгованість відповідача за Договором про надання кредиту № 064946-ОД1-002 складає 104 380,40 грн, а саме:

- заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом - 48 673,20 грн;

- заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом - 55 707,20 грн.

Вимоги про стягнення вищезазначених сум є предметом позову у даній справі.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Частинами 1, 2, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У відповідності з ч. ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, що кореспондуються за змістом з положеннями ст. 193 ГК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

З аналізу наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що між сторонами у даній справі на підставі Договору № 064946-ОД1-002 від 10.03.2020 виникли кредитні правовідносини та на виконання умов цього Договору позивачем було надано відповідачу кредитні кошти у розмірі 50 000,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, відповідач сплатив кредит лише частково - на загальну суму 12 000,00 грн.

Доказів погашення відповідачем кредиту у повному обсязі у відповідності з умовами Договору матеріали справи не містять, наявність спірної заборгованості відповідачем не спростовано.

Враховуючи викладене, беручи до уваги порушення відповідачем умов Договору в частині повного та своєчасного погашення суми кредиту, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 48 673,20 грн заборгованості по основній сумі кредиту обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, з аналізу запропонованого позивачем розрахунку заборгованості суд встановив, що здійснений відповідачем платіж згідно меморіального ордера № @2PL190398 від 10.06.2020 на суму 2 000,00 грн позивач зарахував у якості сплати неустойки, що, на переконання суду, є недопустимим з огляду на наступне.

Законом України "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19" № 691-IX від 16.06.2020, були внесені зміни до розділу IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України та доповнено п. 8 такого змісту: "У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення".

Зазначені зміни також внесено до Цивільного кодексу України (розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 15).

Закон України № 691-IX від 16.06.2020 набрав чинності 04.07.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 211 від 11.03.2020 установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

Оскільки Закон України № 691-IX від 16.06.2020 набрав чинності в період дії карантину на території України і у самому Законі визначено початок перебігу строку звільнення позичальника від сплати неустойки саме з початку дії карантину, суд дійшов висновку, що у Законі передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 922/4053/20.

За таких обставин, нарахування неустойки у період дії карантину та зарахування здійсненої відповідачем часткової оплати у розмірі 2 000,00 грн у якості погашення неустойки є таким, що суперечить вищезазначеним приписам законодавства.

Отже, сплачені згідно з меморіальним ордером @2PL190398 від 10.06.2020 грошові кошти у розмірі 2 000,00 грн, з урахуванням умов Договору та пп. 6.3.2. п. 6.3. Правил надання грошових коштів у кредит, мають бути зараховані у якості сплати заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом підлягають частковому задоволенню на суму 53 707,20 грн.

За ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у Постанові ВС від 18.01.2021 по справі №915/646/18.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 48 673,20 грн заборгованості за кредитом, 53 707,20 грн заборгованості по відсоткам. У задоволенні решти позову суд відмовляє з наведених вище мотивів.

За приписами ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позову на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 375,99 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411; ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про стягнення 104 380,40 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411; ) 48 673,20 грн заборгованості за кредитом, 53 707,20 грн заборгованості по відсоткам, 2 375,99 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У задоволенні решти позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 03 березня 2025 р. Повне рішення складено та підписано 10 березня 2025 р.

Суддя Р.В. Волков