СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. Харків Справа № 922/3586/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М. , суддя Шутенко І.А.,

без виклику сторін в порядку спрощеного письмового провадження;

розглянувши в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача, Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" (вх. № 56 Х),

на рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2024 (повний текст судового рішення складений та підписаний 16.12.2024, суддя Трофімов І.В.)

у справі № 922/3586/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСЕПЛАЙ", Волинська обл., с. Великий Омеляник,

до Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя", Харківська обл., Богодухівський р-н, с. Олександрівка,

про стягнення 150 219,88 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОСЕПЛАЙ" звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" ( з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) про стягнення з останнього інфляційних втрат у сумі 4 133,44 грн; 3% річних у сумі 1 739,45 грн; пені у сумі 9 346,99 грн та штрафу у сумі 35 000 грн. Витрати по сплаті судового збору у сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.12.2024 у справі №922/3586/24 позов задоволено. Стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСЕПЛАЙ" інфляційні втрати у сумі 4133,44 грн, 3% річних у сумі 1739,45 грн, пеню у сумі 9346,99 грн, штраф у сумі 35000 грн, 2422,40 грн судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване наступними висновками:

- матеріалами справи доведено, що Приватне сільськогосподарське підприємство "Нове життя" не виконало взяті на себе зобов`язання за договором щодо своєчасної сплати грошових зобов`язань, що є порушенням положень статті 610 Цивільного кодексу України та підставою для застосування відповідальності відповідно до статті 611 ЦК України та статті 230 Господарського кодексу України;

- судом встановлена правомірність нарахування позивачем штрафних санкцій відповідно до умов п. 7.4. договору, згідно якого за порушення строків оплати передбачена пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а у разі прострочення понад 5 днів додатковий штраф у розмірі 35% від суми простроченого платежу; розрахунок нарахування пені, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних відповідає вимогам законодавства та є арифметично правильним;

- позивач надав докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн (договір, акти приймання-передачі послуг, рахунки), які відповідають критеріям співмірності, розумності та необхідності, передбаченим статтею 126 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України).

Приватне сільськогосподарське підприємство "Нове життя", не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті судового рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2024 у справі №922/3586/24 в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати просить покласти на позивача. Одночасно апелянт просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Приватне сільськогосподарське підприємство "Нове життя" посилається на наступне:

- судом першої інстанції не було встановлено, що відповідно до положень Специфікації №1 оплата за поставлений товар повинна була бути здійснена відповідачем протягом 14 днів з моменту його відвантаження, що, з огляду на дані експрес-накладної №3271 від 15.03.2024, підтверджує отримання товару представником відповідача у м. Богодухів Харківської області саме 15.03.2024, а отже, кінцевий строк виконання платіжного зобов`язання настав не пізніше 29.03.2024; суд не врахував, що позивачем не було надано жодних доказів підтвердження факту надання відповідачу рахунку, який відповідно до погоджених сторонами умов мав бути основним документом для здійснення оплати, що викликає сумніви щодо правомірності нарахування позивачем збитків, починаючи з 27.03.2024, оскільки суд помилково визначив саме цю дату як момент виникнення у відповідача зобов`язання з оплати товару за Специфікацією №1 без належного правового обґрунтування;

- місцевим господарським судом не враховано обставини, що перешкоджали відповідачу вчасно подати відзив на позовну заяву, оскільки керівник підприємства перебував на лікуванні, а потім опинився в зоні активних бойових дій, що унеможливило своєчасний правовий захист його інтересів у суді;

- позовна заява мала бути залишена без руху через недотримання позивачем вимог ч.3 ст.162 ГПК України, оскільки не містила відомостей щодо оригіналів документів, на які він посилається; документи, на які посилається позивач, мають суттєві розбіжності у порівнянні з тими, що є у відповідача, що ставить під сумнів достовірність первинних бухгалтерських документів, на підставі яких здійснювалися нарахування заборгованості;

- незважаючи на відмінності документів (доказів) наявних у кожної сторони, згідно усних домовленостей та договору, оплата за отриманий товар повинна була здійснюватися після отримання відповідачем саме рахунку від позивача; вказані рахунки позивачем або надавались з невірними даними або не підписані уповноваженими особами, або взагалі не передавались;

- за постачання товару по 1 видатковій накладній належний рахунок (з вірними даними) отримано значно пізніше ніж в ньому вказано, приблизно в квітні 2024 року, оскільки до цього він надавався не підписаний уповноваженою особою позивача; останнім надавалися рахунки з іншим номером, які в подальшому скасовувались та від позивача було прохання сплатити за іншим номером рахунку, хоча самого рахунку не було надано, про що свідчить скан копії вказаних документів (відмінних від поданих разом з позовом доказів), доданий до апеляційної скарги;

- позивач жодним чином не підтвердив направлення або надання до відповідача жодного рахунку, хоча саме від дати отримання цих рахунків, згідно договору та специфікацій, і має настати початок строку виконання зобов`язання відповідачем щодо оплати за отриманий товар;

- в березні 2024 року згідно експрес накладної №3271 від 15.03.2024 позивачем направлено палети без будь яких бухгалтерських документів, натомість всі документи в подальшому передавались або пересилались після постачання товару; в квітні 2024 року згідно товарно-транспортної накладної по специфікації №2 поставлено товар лише з 1 видатковою накладною (про що зазначено у самій ТТН), що свідчить про те, що позивачем не доведено дати виникнення обов`язку щодо оплати товару;

- судом першої інстанції не враховано положення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, а також практику Верховного Суду щодо їх застосування;

- розмір витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню або має бути зменшений.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 07.01.2025 для розгляду справи №922/3586/24 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гребенюк Н.В., судді Слободін М.М., Шутенко І.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 у справі №922/3586/24 витребувано у господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3586/24; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" (вх. № 56Х) на рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2024 у справі № 922/3586/24 до надходження матеріалів справи.

15.01.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/3586/24.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 у справі №922/3586/24 поновлено Приватному сільськогосподарському підприємству "Нове життя" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2024 у справі № 922/3586/24; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" (вх. № 56 Х) на рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2024 у справі №922/3586/24; встановлено учасникам справи строк до 31.01.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання учасникам провадження; встановлено розпочати розгляд справи з 31.01.2025 без повідомлення учасників справи.

28.01.2025 до Східного апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній, заперечуючи проти викладених в ній доводів, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін, з огляду на наступне:

- апелянт, стверджуючи у своїй скарзі про неправомірне задоволення судом всієї суми заборгованості попри добровільну сплату відповідачем 100 000 грн, не враховує, що заборгованість виникла виключно за отриманий товар по специфікації №2 від 09.04.2024, тоді як жодних підтверджених фінансових претензій щодо специфікації №1 не було;

- доводи скаржника про неможливість подання відзиву на позовну заяву через об`єктивні обставини суперечать його ж твердженню про направлення до суду клопотання, що свідчить про наявність у нього можливості звернення до суду та спростовує його аргументи щодо повної неможливості реалізації процесуальних прав;

- твердження апелянта щодо наявності усних домовленостей про оплату товару лише після отримання рахунку від позивача є безпідставними, оскільки взаємовідносини сторін чітко врегульовані підписаними обома сторонами договором та специфікаціями №1 і №2, якими передбачено порядок поставки та оплати товару, зокрема, пунктом 6.3 договору, у відповідності до якого оплата проводиться або на умовах 100% передоплати, або відповідно до інших погоджених у специфікації умов, що спростовує твердження скаржника про існування будь-яких неформалізованих домовленостей поза межами укладених сторонами письмових угод; специфікацією №2 від 09.04.2024 передбачено, що оплата за отриманий товар має бути здійснена протягом 14 днів з моменту його відвантаження покупцю (відповідачу), при цьому факт відвантаження товару 12.04.2024 підтверджується товарно-транспортною накладною №Р288, підписаною обома сторонами, що не оспорювалося відповідачем на момент її підписання, а отже, обґрунтовує законність вимог позивача та коректність нарахування всіх належних до сплати платежів;

- оскільки позивач очікував оплату за повністю отриманий товар з 26.04.2024, а фактичне здійснення платежів відбулося лише після подання позову в жовтні 2024 року, це підтверджує обґрунтованість нарахованих штрафних санкцій, які в даному випадку не є каральною мірою, а виконують компенсаційну функцію.

Будь-яких інших заяв, клопотань, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 11.03.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОСЕПЛАЙ" (далі - Постачальник, Позивач) та Приватним сільськогосподарським підприємством "Нове життя" (далі - Покупець, Відповідач) укладений договір поставки №11-03-2024/1, за умовами якого:

- постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію вітчизняного та/або імпортного походження, в порядку, на умовах і в терміни, узгоджені Сторонами у даному Договорі (п.1.1 договору);

- асортимент, розфасовка, номенклатура та ціна Товару, який постачається за цим договором визначається Сторонами у специфікаціях до цього договору та/або видаткових накладних, які з моменту їх підписання Сторонами є невід`ємною частиною цього Договору (п.1.2 договору);

- поставка Товару здійснюється партіями на підставі підписаних між Сторонами специфікацій та/або видаткових накладних згідно замовлень Покупця (п.2.1 договору);

- оплата вартості партії товару проводиться Покупцем у гривні за кожною відповідною поставкою окремо на умовах 100% передоплати за товар або згідно інших узгоджених Сторонами у специфікації умов оплати, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів згідно рахунку Постачальника на підставі виставленого рахунку, підписаної між Сторонами специфікації та/або видаткової накладної на розрахунковий рахунок Постачальника (п.6.3 договору).

11.03.2024 позивачем та відповідачем складена специфікація № 1.

В пункті 6 Специфікації №1 Сторони погодили, що оплата Товару здійснюється в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Постачальника згідно виставленого рахунку на умовах: оплата 100% загальної вартості товару з ПДВ, а саме 60 000 грн. Строк виконання зобов`язань Відповідача по оплаті - 14 днів з моменту відвантаження продукції.

На підставі вищезазначеної Специфікації №1 позивачем виставлений рахунок № 61 від 11.03.2024 на загальну суму 60 000 грн.

Згідно видаткової накладної № 188 від 12.03.2024 позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 60 000 грн. Також факт поставки відповідачу товару підтверджується Експрес-накладною №3271 від 15.03.2024.

09.04.2024 між позивачем та відповідачем укладена специфікація №2.

В пункті 6 Специфікації №2 Сторони погодили, що оплата Товару здійснюється в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Постачальника згідно виставленого рахунку на умовах: оплата 100% загальної вартості товару з ПДВ, а саме 140 040 грн. Строк виконання зобов`язань відповідача по оплаті - 14 днів з моменту відвантаження продукції.

На підставі вищезазначеної Специфікації №2 позивачем виставлений рахунок № 230 від 09.04.2024 на загальну суму 140 040 грн.

Згідно видаткової накладної №288 від 12.04.2024 позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 140 040 грн. Також факт поставки відповідачу продукції підтверджується Товарно-транспортною накладною №Р288 від 12.04.2024 на загальну суму 140 040 грн.

Як зазначає позивач, в узгоджені у специфікаціях строки оплата поставленого товару здійснена не була і у відповідача виникла прострочена заборгованість на загальну суму 200 040 грн з ПДВ.

24.05.2024 відповідачу направлений лист-претензія вих. № 41/24 з вимогою погасити вищезазначену заборгованість в повному обсязі у термін до 30.05.2024.

24.05.2024 відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару в розмірі 60 000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 10810 (оплата рахунку № 61 від 11.03.2024 - Специфікація № 1).

28.05.2024 відповідач здійснив ще одну часткову оплату поставленого товару в розмірі 40 040 грн, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №10820.

Станом на 08.10.2024 заборгованість відповідачем в повному обсязі не погашена і за видатковою накладною № 288 від 12.04.2024 (Специфікація № 2) становила 100 000 грн.

Посилаючись на наведені обставини, Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОСЕПЛАЙ" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" про стягнення з останнього основної суми заборгованості за договором поставки №11-03-2024/1 від 11.03.2024 у розмірі 100 000 грн; інфляційних втрат у сумі 4 133,44 грн; 3% річних у сумі 1 739,45 грн; пені у сумі 9 346,99 грн та штрафу у сумі 35 000 грн.

У ході розгляду справи відповідачем сплачено залишок основної заборгованості у розмірі 100 000 грн, що підтверджується банківською випискою по рахунку від 30.10.2024.

Позивач 04.11.2024 за вх.№ 27676 надав до суду першої інстанції заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача на свою користь 4133,44 грн інфляційних втрат; 3% річних у сумі 1739,45 грн; пеню в сумі 9346,99 грн та штраф у сумі 35 000 грн за неналежне виконання договору поставки №11-03-2024/1 від 11.03.2024.

Відповідач 04.11.2024 направив до суду першої інстанції клопотання, в якому просив поновити або продовжити строк для надання відзиву; відзив на позовну заяву одночасно або в подальшому останній не подав.

Місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) в повному обсязі.

Надаючи власну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Предметом апеляційного перегляду є позов постачальника до покупця про стягнення з останнього інфляційних втрат, відсотків річних, пені та штрафу у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань з оплати отриманого товару.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частиною першою статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 662 та статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Положеннями абзацу першого частини першої статті 693 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України, ч. 1 ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається.

Тлумачення статті 526 ЦК України свідчить про те, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №537/4905/15-ц).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що умови договорів регулюють конкретні ситуації таким чином, щоб кожен з учасників відносин сумлінно здійснював свої цивільні права та виконував цивільні обов`язки, захищав власні права та інтереси, а також дбав про права та інтереси інших учасників.

Закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад цивільного та господарського законодавства може бути застосований як норма прямої дії або як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що для правильного вирішення спору необхідним є встановлення дати, з якої у відповідача виник обов`язок з оплати отриманого товару за кожною специфікацією.

Так, обставинами вище встановлено, що 11.03.2024 позивачем та відповідачем складена специфікація № 1, умовами пункту 6 якої сторони погодили, що оплата товару здійснюється в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку на умовах: оплата 100% загальної вартості товару з ПДВ, а саме 60 000 грн. Строк виконання зобов`язань Відповідача по оплаті - 14 днів з моменту відвантаження продукції.

Як зазначалось вище, згідно видаткової накладної № 188 від 12.03.2024 позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 60 000 грн, що підтверджується Експрес-накладною №3271 від 15.03.2024 та не заперечується відповідачем.

09.04.2024 між позивачем та відповідачем укладена специфікація №2, у відповідності до п. 6 якої сторони погодили, що оплата товару здійснюється в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку на умовах: оплата 100% загальної вартості товару з ПДВ, а саме 140 040 грн. Строк виконання зобов`язань відповідача по оплаті - 14 днів з моменту відвантаження продукції.

Аналіз наведених умов специфікації свідчить про те, що строк виконання зобов`язань з оплати починає відлік з моменту відвантаження продукції і закінчується після 14 днів потому.

Згідно видаткової накладної №288 від 12.04.2024 позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 140 040 грн, що підтверджується товарно-транспортною накладною №Р288 від 12.04.2024 на загальну суму 140 040 грн.

Отже, з 27.03.2024 та з 27.04.2024 відповідно у відповідача перед позивачем наявне прострочення з оплати отриманого товару за специфікаціями №1 та №2.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що строк поставки товару за специфікацією №1 слід обраховувати з дати формування експрес накладної від 15.03.2024, оскільки відповідно до умов наведеної специфікації строк виконання зобов`язань з оплати товару розпочинається з моменту його відвантаження, а не з дати оформлення транспортної накладної, що являє собою документ на підтвердження факту транспортування товару.

Таким чином, обов`язок відповідача щодо здійснення оплати за поставлений товар виник з 27.03.2024 за специфікацією №1 та з 27.04.2024 за специфікацією №2, що спростовує твердження апелянта про невизначеність строків виконання зобов`язань.

В подальшому 24.05.2024 відповідачу направлений лист-претензія вих. № 41/24 з вимогою погасити заборгованість за двома специфікаціями в повному обсязі у термін до 30.05.2024.

24.05.2024 відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару в розмірі 60 000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 10810 (оплата рахунку № 61 від 11.03.2024 - Специфікація № 1), а також 28.05.2024 здійснив ще одну часткову оплату поставленого товару в розмірі 40 040 грн, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №10820.

Таким чином, станом на 30.05.2024 та на дату звернення з позовом (08.10.2024) заборгованість відповідачем в повному обсязі не була погашена і за видатковою накладною № 288 від 12.04.2024 (Специфікація № 2) становила 100 000 грн.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що на підставі специфікації №1 позивачем виставлений рахунок № 61 від 11.03.2024 на загальну суму 60 000 грн, на підставі специфікації №2 - рахунок № 230 від 09.04.2024 на загальну суму 140 040 грн.

Слід зауважити на тому, що хоча в специфікаціях зазначено про те, що оплата здійснюється "на підставі рахунку", однак за змістом статті 692 ЦКУ та пункту 6 цих же специфікацій така умова договору не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який обраховується "з моменту відвантаження продукції", а не виставлення рахунку.

За наведеного, ненадання рахунку або, як зазначає апелянт, його неотримання останнім, наявність певних неточностей у ньому, не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦКУ та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦКУ, та не звільняє від обов`язку оплатити товар.

За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер.

На це звернув увагу Верховний Суд в постанові від 29.04.2020 у справі № 915/641/19.

Навіть за наявності сумнівів у правильності платіжних реквізитів позивача, відповідач не був позбавлений права звернутися до останнього з метою отримання відповідної інформації задля належного виконання взятих на себе зобов`язань, однак матеріали справи відповідних доказів не містять.

Відповідачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами, що останній саме внаслідок дій чи протиправної бездіяльності позивача був позбавлений можливості вчасної оплати отриманої продукції, в тому числі після пред`явлення продавцем претензії з вимогою виконання зобов`язань до 30.05.2024.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку про те, що наявними матеріалами справи доведений факт виконання позивачем взятих на себе зобов`язань з передачі у власність відповідачу товару, його отримання останнім, а також прострочення покупцем виконання взятих на себе зобов`язань з оплати отриманого товару.

У відповідності до положень ст. 230 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Сторонами спору п. 7.4. договору сторонами погоджено, що за порушення термінів сплати грошових зобов`язань за цим Договором винна Сторона сплачує потерпілій Стороні протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання відповідної вимоги пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення платежу від відповідної суми за кожен день прострочення, а у разі прострочення понад 5 календарних днів - додатково штраф у розмірі 35% від простроченої суми платежу.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За змістом положень ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши правильність нарахування пені, штрафу, інфляційних втрат та процентів річних, у тому числі його бази для нарахування та з урахуванням здійснених відповідачем оплат та залишку непогашеної заборгованості (100 000,00грн), періоду нарахування (з 27.03.2024 по 07.10.2024) погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснене позивачем арифметично правильно, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідачем контррозрахунок не надавався.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз зазначеної норми свідчить про те, що вона не є імперативною, застосовується за визначених умов та належить до дискреційних повноважень суду.

Зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, користуючись наданими процесуальним законом обсягом дискреційних повноважень, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання тощо.

Подібний за змістом правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18, від 26.05.2020 у справі №918/289/19.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що укладення суб`єктом господарювання з іншим учасником господарських відносин договору із погодженням його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог Господарського кодексу та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином.

Між тим суб`єкти господарських правовідносин, які реалізують своє право на заняття підприємницькою діяльністю як самостійної, ініціативної, систематичної, здійснюваної на власний ризик господарської діяльності з метою досягнення економічних і соціальних результатів, одержання прибутку, користуються самостійним формуванням програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, комерційного розрахунку та необмежені у виникненні комерційного ризику та його можливості виникнення негативних наслідків.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи.

Зменшення заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Судова колегія щодо доводів відповідача стосовно незастосування судом права на зменшення розміру нарахованої відповідачу неустойки та 3% річних зазначає про те, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для застосування відповідного дискреційного повноваження суду.

Відповідачем не доведено, що заявлена до стягнення сума штрафу в розмірі 35 000,00грн, 3% річних у сумі 1739,45 грн, пені у сумі 9346,99 грн, є надмірною та непомірною до фінансового стану останнього та не відповідає забезпечення принципу балансу інтересів обох сторін. При цьому, останнім не спростовано факт тривалого невиконання взятих на себе зобов`язань з незалежних від нього причин, а також не було надано відповідних доказів на обґрунтування наведеного.

Щодо судового рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу адвоката, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У відповідності до вимог ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог цієї норми суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Разом із тим, у частині п`ятій зазначеної статті цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу.

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому у судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2 та 15 ГПК України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом першої інстанції встановлено, що представником позивача на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу надано копії: договору про надання правової допомоги №б/н від 01.10.2024; додатку №1 до договору про надання правничої допомоги від 01.10.2024; рахунку №252 від 03.10.2024; акта прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 01.10.2024; платіжної інструкції №9274 від 04.10.2024; ордера АС №1112602 від 01.10.2024.

У відповідності до акту прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2024 адвокатом було надано наступні послуги на суму 10 000,00грн (витрачений час: орієнтовно 10 годин): підготовчі дії, підготовка для подання до господарського суду Харківської області позовної заяви та наступний супровід справи в суді першої інстанції, що включає в себе: повний аналіз документів, наданих клієнтом, формування правової позиції щодо форм та способу захисту інтересів клієнта; проведення переговорів та консультацій з клієнтом на предмет необхідності надання додаткових документів, узгодження позиції щодо обраних форм та способів захисту інтересів клієнта; виготовлення необхідної кількості копій документів, які долучаються до позову та їх засвідчення на предмет відповідності оригіналу або сканування документів, для їх наступного долучення до позовної заяви, у випадку її подання в електронному вигляді; підготовка позовної заяви та її подача до суду; майбутній повний супровід справи в суді першої інстанції.

Вказане також відповідає умовам додатку №1 до договору про надання правничої допомоги від 01.10.2024.

Місцевий господарський суд, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи, дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами, є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та відповідають критерію розумності їхнього розміру, а тому підлягають задоволенню в сумі 10 000 грн.

Судова колегія, беручи до уваги критерії, які ставляться до адвокатських витрат, а також визначену сторонами вартість виконуваних адвокатом послуг, принцип невтручання суду в правовідносини адвоката та клієнта, а також обов`язку іншої сторони довести неспівмірність заявлених витрат, погоджується з висновком місцевого господарського суду про доведеність понесених позивачем витрат на послуги адвоката в розмірі 10 000,00грн.

В свою чергу апелянтом не наведено жодних доводів на підтвердження наявності підстав для відмови у задоволенні відповідного клопотання позивача про покладення витрат на професійну допомогу або неспівмірності заявленого розміру, завищення вартості виконаних адвокатом робіт.

Апелянт не скористався своїм правом, передбаченим частиною п`ятою статті 126 ГПК України, та не обґрунтував, у чому саме полягає неспівмірність витрат із фактичним обсягом роботи адвоката та часом, витраченим на надання послуг.

Досліджені місцевим судом документи свідчать про належність та допустимість витрат на правничу допомогу, підтверджують фактичне надання послуг та реальність витрат, у зв`язку з чим апеляційний суд погоджується з їх відшкодуванням у повному обсязі.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції визнає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про відповідність заявленої до відшкодування суми витрат критеріям розумності, співмірності та необхідності, що передбачені процесуальним законом, і не вбачає підстав для її зменшення чи відмови у задоволенні позовної вимоги в цій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення та не є підставою для його скасування.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2024 у справі №922/3586/24 є обґрунтованим, законним та підлягає залишенню без змін, оскільки висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи та чинним нормам матеріального та процесуального права.

У розумінні положень статті 129 ГПК України витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" (вх. № 56 Х) на рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2024 у справі №922/3586/24 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2024 у справі №922/3586/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повна постанова складена 10.03.2025.

Головуючий суддя Н.В. Гребенюк

Суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко