ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2025 р. Справа №921/46/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Бонк Т.Б.

Суддів Бойко С.М.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Шатан Т.О.,

представники сторін:

прокурор: Винницька Л.М.,

позивача: не з`явився,

відповідача 2: Шмігельська М.Я.,

відповідачів 1, 3, 4, 5 та третьої особи: не з`явились,

розглянувши матеріали апеляційної скарги заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури № 15-616ВИХ-24 від 06.09.2024 (вх. суду від 11.09.2024 № 01-05/2547/24)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 (повний текст складено 22.08.2024, суддя Сидорук А.М.)

у справі № 921/46/24

за позовом: Керівника Теребовлянської окружної прокуратури в інтересах держави

в особі Тернопільської обласної державної адміністрації (Тернопільської обласної військової адміністрації), м. Тернопіль

до відповідача 1: Теребовлянської міської ради, м. Теребовля, Тернопільська область;

відповідача 2: Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, м.Тернопіль;

відповідача 3: Тернопільської районної державної адміністрації (Тернопільської районної військової адміністрації Тернопільської області), м. Тернопіль

відповідача 4: ОСОБА_1 , м. Теребовля, Тернопільська область

відповідача 5: Фермерського господарства "С-Надія", с. Лошнів, Тернопільська область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту культури та туризму Тернопільської обласної державної адміністрації (Тернопільської обласної військової адміністрації), м. Тернопіль,

про усунення перешкод у користуванні пам`яткою археології та землею,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішень судів попередніх інстанцій:

Керівник Теребовлянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Теребовлянської міської ради, Головного управління Дердгеокадастру у Тернопільській області, Тернопільської районної державної адміністрації (Тернопільської районної військової адміністрації Тернопільської області), ОСОБА_1 , Фермерського господарства "С-Надія" про про усунення перешкод власнику державі в особі Тернопільської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології місцевого значення поселення Остальці І та землею, на якій вона розташована, шляхом:

- визнання незаконним та скасування розпорядження Теребовлянської районної адміністрації від 10.10.2012 №540-од "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Лошнівської, Сущинської сільських рад" в частині затвердження Стечишину А.В. проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,6574 га з метою надання в оренду для ведення фермерського господарства;

- визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагентства у Тернопільській області "Про надання в оренду земельної ділянки" №ТН/612508860:01:001/00000285 від 04.12.2013;

- визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-4385/14-18-СГ від 22.12.2018 "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність Теребовлянської міської ради земельної ділянки площею 7,6574 га з кадастровим номером :01:001:0409;

- скасування державної реєстрації за ОСОБА_1 права оренди земельної ділянки площею 7,6574 га з кадастровим :01:001:0409 з припиненням такого права;

- визнання недійсним договору оренди площею 7,6574 га з кадастровим номером :01:001:0409 від 10.03.2014, укладеного між Головним управлінням Держземагентства у Тернопільській області та ОСОБА_1 ;

- скасування державної реєстрації права комунальної власності Теребовлянської територіальної громади в особі Теребовлянської міської ради на земельну ділянку площею 7,6574 га з кадастровим номером :01:001:0409 з припиненням такого права;

- скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 7,6574 га з кадастровим номером :01:001:0409 з припиненням речових прав Теребовлянської територіальної громади в особі Теребовлянської міської ради та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову прокурор зазначив, що Теребовлянською районною державною адміністрацією порушено порядок визначення та зміни цільового призначення земель, зокрема, визначено цільове призначення спірної земельної ділянки землі сільськогосподарського призначення, в той час як на такій земельній ділянці розташована пам`ятка археології.

Станом на дату звернення з позовом право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за Теребовлянською міською радою, також наявне зареєстроване право оренди на земельну ділянку.

Таким чином, прокурор вказав, що для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки площею з припиненням речових прав Теребовлянської міської ради та ОСОБА_1 на цю ділянку, відомості про які містяться у Державному земельному кадастрі.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 у справі № 921/46/24 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі порушення орендарем ОСОБА_1 умов Договору оренди земельної ділянки від 10 березня 2014 року та умов охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини за №09-12 від 22.06.2012.

Також суд першої інстанції констатував, що прокурором не доведено факту порушень орендарем правил землекористування на території археологічної пам`ятки та не подано будь яких доказів на підтвердження факту порушення прав та інтересів держави в даному спорі.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Не погодившись з рішенням, Тернопільська обласна прокуратура звернулась до Західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 у справі № 921/46/24 та ухвалити нове рішення про задоволення позову у цій справі.

Прокурор стверджує, що судом першої інстанції не було враховано те, що землі історико-культурного призначення не можуть передаватись в оренду для сільськогосподарських потреб, а затвердження проекту землеустрою та відведення в оренду цих земель «для ведення фермерського господарства» свідчить про порушення вимог законодавства.

Прокурор зазначає, що задоволення позовних вимог у цій справі дозволить оформити право власності територіальної громади поза межами пам`ятки, а також право державної власності на землю, на якій розташована пам`ятка археології та здійснювати державою як власником земельної ділянки під пам`яткою археології, належний контроль з метою збереження такої пам`ятки.

Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 у справі № 921/46/24 залишити без змін.

Відповідач 2 зауважує, що розпорядженням Теребовлянської районної адміністрації від 10.10.2012 надано ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення в оренду для ведення фермерського господарства. На думку відповідача 2, надана в оренду ОСОБА_1 земельна ділянка для ведення фермерського господарства, належала до земель сільськогосподарського призначення, на час внесення пам`ятки археології Поселення Остальці І до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Відповідач 2 вказує, що твердження апелянта про те, що спірна земельна ділянка належить до земель історико культурного призначення є безпідставними та недоведеними належними та допустимими доказами.

Відповідачі 1, 3, 4, 5 та третя особа відзивів на апеляційну скаргу не подали.

Рух справи в суді апеляційної інстанції:

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2024 справу № 921/46/24 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бонк Т.Б., суддів Бойко С.М., Якімець Г.Г.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури № 15-616ВИХ-24 від 06.09.2024 (вх. суду від 11.09.2024 № 01-05/2547/24) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 у справі № 921/46/24.

Процесуальний хід розгляду справи відображено у відповідних ухвалах суду.

Зокрема, ухвалою суду від 10.02.2025 призначено розгляд справи № 921/46/24 у судовому засіданні на 25.02.2025.

Скаржник у судовому засіданні 25.02.2025 підтримав доводи апеляційної скарги, відповідач 2 заперечив такі доводи з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи явки уповноважених представників у судове засідання 25.02.2025 не забезпечили. Позивач подав суду клопотання про розгляд справи без його участі.

З огляду на те, що в ухвалі про призначенні справи до розгляду суд вказав, що неявка уповноважених представників у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, беручи до уваги процесуальні строки розгляду справи суд вважав за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за наявними матеріалами справи та за участі представників, що з`явились.

При перегляді рішень місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась таким:

Предметом позову в цій справі є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації (Тернопільської обласної військової адміністрації) до Теребовлянської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, Тернопільської районної державної адміністрації (Тернопільської районної військової адміністрації Тернопільської області), ОСОБА_1 , Фермерського господарства "С-Надія" про усунення перешкод у користуванні пам`яткою археології та землею, шляхом визнання незаконним та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди, скасування рішень про державну реєстрацію та припинення власності на земельну ділянку.

Підставою позовних вимог, на думку прокурора, є належність спірної земельної ділянки до об`єктів обмежених у цивільному обороті, а тому така земельна ділянка може перебувати виключно в державній власності, оскільки в її межах знаходиться пам`ятка археології.

За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 зазначено таке:

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36))".

За змістом частини першої статті 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до пункту г) частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідального фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частинами першою-другою, шостою статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології , в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.

Відповідно до частин другої, третьої цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз наведених правових норм підтверджує, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою цивільного права.

При зверненні до суду з цим позовом прокурор посилався на те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-4385/14-18-СГ від 22.12.2018 в частині передання у комунальну власність земельної ділянки, площею 7,6574 га з кадастровим номером :01:001:0409, суперечить вимогам земельного законодавства та законодавства про охорону культурної спадщини, оскільки на зазначені земельній ділянці розташована пам`ятка археології, що свідчить про її належність до земель історико-культурного призначення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, на яку зокрема і посилався скаржник, Верховний Суд констатував достатність, належність, правомірність та дієвість (ефективність) у спірних правовідносинах саме такого самостійного способу захисту, як визнання незаконним і скасування рішення уповноваженого органу державної влади (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України), оскільки подальше відчуження спірної земельної ділянки не відбулося.

Питання розмежування негаторного та віндикаційного позовів як способів захисту у спірних правовідносинах, з огляду на принцип диспозитивності судового процесу та сформульовані в цій справі вимоги позову, Велика Палата Верховного Суду не досліджувала, будучи обмеженою підставами та предметом пред`явленого позову; від усталених критеріїв розмежування зазначених позовів у контексті фізичного/юридичного володіння річчю не відступала. Натомість Велика Палата Верховного Суду застосувала раніше сформульовані нею у справах № 923/466/17 та № 469/1044/17 правові висновки щодо відповідності задоволення вимоги про визнання незаконним і скасування рішення органу державної влади критеріям ефективності та належності способу захисту порушеного права, оскільки застосування цього способу приведе до дієвого відновлення порушеного права держави на земельну ділянку, на якій розташовані пам`ятки археології.

Натомість у даній справі, на час пред`явлення позову прокурором, було наявне зареєстроване право оренди на земельну ділянку за ОСОБА_1 та право суборенди за ФГ «С-Надія», яке було припинене 20.02.2024 (після подання позову у цій справі).

Водночас прокурор заявив, зокрема, позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагентства у Тернопільській області "Про надання в оренду земельної ділянки" №ТН/612508860:01:001/00000285 від 04.12.2013.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору оренди, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (пункт 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21; пункт 9.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 180 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

З огляду на те, що спірне рішення органу місцевого самоврядування уже виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення договору оренди земельної ділянки, визнання недійсним такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору оренди та повернення спірної земельної ділянки або відшкодування шкоди (за наявності підстав).

Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.

Слід зазначити, що у даній справі, прокурор не заявив ані вимоги про повернення земельної ділянки у власність держави, ані вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння (віндикаційного позову).

Відтак, задоволення позову у цій справі не призведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у цій справі, однак не врахував, що задоволення заявлених у цій справі позовних вимог не призведе до поновлення прав держави в частині володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез?ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, резолютивна частина рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 підлягає залишенню без змін з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури № 15-616ВИХ-24 від 06.09.2024 (вх. суду від 11.09.2024 № 01-05/2547/24) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 у справі № 921/46/24 змінити.

Мотивувальну частину рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 у справі № 921/46/24 викласти в редакції цієї постанови.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 у справі № 921/46/24 залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Повний текст постанови складено 10.03.2025.

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя С.М. Бойко

суддя Г.Г. Якімець