ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2025 р. м. Київ Справа № 911/2219/24

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю КОФЕ БАР ПЛЮС (08307, Київська обл., Бориспільський р-н, Бориспіль-7, Міжнародний аеропорт Бориспіль)

про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити дії,

секретар судового засідання: Крикун І.В.

Представники сторін:

від позивача: Антонова А.І. (ордер на надання правової допомоги серії АА № 1453355 від 07.06.2024 р.);

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області через систему Електронний суд надійшла позовна заява б/н від 20.08.2024 р. (вх. № 3355 від 20.08.2024 р.) ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю КОФЕ БАР ПЛЮС про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у квітні 2024 р. ним було прийнято рішення звільнитись з посади директора ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС за власним бажанням. Позивачем були вчинені дії, спрямовані на вирішення питання про припинення трудових відносин у встановленому позасудовому порядку, проте, загальні збори учасників товариства не відбулися, рішення загальних зборів про звільнення директора не прийнято, у зв`язку з чим за змістом прохальної частини позовної заяви позивач просить суд: 1) визнати припиненими трудові відносини між ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС та генеральним директором ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) у зв`язку зі звільненням із займаної посади з дати набрання рішенням законної сили; 2) виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис (відомості) про ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ), як керівника (генерального директора) ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС .

Крім того, 22.08.2024 р. до Господарського суду Київської області через систему Електронний суд від позивача надійшла заява б/н від 22.08.2024 р. (вх. № 9103/24 від 22.08.2024 р.) про усунення недоліків, до якої позивач долучила докази направлення поштою копії позовної заяви б/н від 20.08.2024 р. (вх. № 3355 від 20.08.2024 р.) з додатками ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.08.2024 р. було відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

Підготовче засідання відкладалось.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.11.2024 р. було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 17.02.2025 р. з розгляду справи по суті представник позивача позовні вимоги підтримувала у повному обсязі та просила суд задовольнити їх; представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належно в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідач не скористався правом, наданим останньому ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, та не подав до суду відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При цьому, суд зазначає, що оскільки у ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС відсутній зареєстрований електронний кабінет в ЄСІТС, суд надсилав йому усі судові рішення (ухвали) у паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак, лише поштове відправлення № 760 було вручене представнику відповідача за довіреністю. Вручення відповідачу поштових відправлень №№ 429, 408, 849, 222, 812 не відбулося, і конверти повернулись на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Частиною 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення, зокрема, є: день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місця реєстрації відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Слід зазначити, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судове рішення повернуто підприємством зв`язку з посиланням, зокрема, на закінчення строку зберігання поштового відправлення, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 р. у справі № 908/1724/19, від 22.03.2023 р. у справі № 905/1397/21, від 07.02.2024 р. у справі № 904/853/23.

Поряд з цим, у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду Київської області у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, які опубліковані та доступні до вільного перегляду.

У судовому засіданні 17.02.2025 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

10.02.2015 р. у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб-підприємців та громадських формувань було проведено державну реєстрацію ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС, номер запису № 0056989.

26.10.2015 р. загальними зборами учасників ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС був затверджений Статут ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС, відповідно до п. 1.4 якого передбачено, що єдиним учасником товариства є Компанія «КЕЙ БІ ПІ Інтернешнл Лімітед».

11.05.2018 р. загальними зборами учасників ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС генеральним директором товариства було обрано ОСОБА_2 , рішення про що оформлене протоколом загальних зборів учасників ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС № 11-05/18-1 від 11.05.2018 р.

11.05.2018 р. ОСОБА_2 наказом № 30-к було призначено на посаду генерального директора ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС, яка приступила до обов`язків з 12.05.2018 р. до виконання посадових обов`язків генерального директора ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС на час відпустки по вагітності та пологах генерального директора ОСОБА_3 .

Згідно з наказом ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС від 11.12.2018 р. № 98, у зв`язку зі зміною прізвища генерального директора ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС на підставі свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 , вирішено використовувати в усіх внутрішніх та облікових документах товариства, прізвище генерального директора товариства ОСОБА_1

15.04.2024 р. позивач подала заяву про звільнення її з посади директора ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС за власним бажанням у порядку ст. 38 КзПП України з 30.04.2024 р. та направила її на адресу загальних зборів ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС.

Також 16.04.2024 р. позивачем було направлено учаснику відповідача Компанії «КЕЙ БІ ПІ Інтернешнл Лімітед» повідомлення про скликання позачергових загальних зборів учасників на 20.05.2024 р. о 10:10 год., що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим відправленням.

Однак, 20.05.2024 р. загальні збори учасників ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС проведені не були, в призначений день і час представник Компанії «КЕЙ БІ ПІ Інтернешнл Лімітед» не з`явився, питання про звільнення позивача з посади директора не вирішено. На підтвердження зазначеного позивачем надано протокол реєстрації учасників для участі у позачергових загальних зборах учасників ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС від 20.05.2024 р.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказує, що оскільки загальні збори учасників товариства не відбулися, вона не має можливості звільнитись із займаної посади без рішення загальних зборів товариства, а тому просить вирішити питання щодо припинення трудових правовідносин між нею та ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС у судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Великою Палатою Верховного Суду від 06.09.2023 р. у справі № 127/27466/20 викладена позиція про те, що коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою. Позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством.

Судом встановлено, що ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС не укладало з ОСОБА_1 трудового договору (контракту), а отже, між сторонами не виник спір стосовно припинення такого правочину, проте, позивач був наділений повноваженнями на управління товариством.

Згідно зі статтею 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Тобто, відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом з тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.12.2019 р. у справі № 758/1861/18.

Згідно з ч. 1 статті 29 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства (ч. 1 ст. 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не визначено установчими документами або законом. Порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства.

Згідно з ч.ч. 1-3 статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відповідно до п. 8.1 Статуту ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС вищим органом товариства є загальні збори учасників товариства. Збори учасників складаються з учасників (їх представників) або одного учасника (його представника), якщо товариство має тільки одного учасника. Збори учасників мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі із тих, що передані зборами учасників до компетенції дирекції товариства, інших органів та/або посадових осіб товариства.

Згідно з п. 8.2.17 Статуту ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС до компетенції зборів учасників належить, зокрема, звільнення генерального директора товариства.

Відповідно до частин 2, 3 статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства.

Повідомлення, передбачене частиною третьою цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення (ч. 4 ст. 32 "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

Відповідно до п. 8.12 Статуту ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС про проведення зборів учасників товариства учасники повідомляються персонально, шляхом направлення кожному учаснику письмового повідомлення поштою, а також електронними засобами зв`язку (телефон, факс, електронна пошта) з зазначенням часу і місця проведення зборів учасників та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів. Будь-хто з учасників товариства вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлене не пізніш, як за 25 днів до початку зборів. Не пізніш як за 7 днів до скликання загальних зборів учасникам товариства повинна бути надана можливість ознайомитись з документами, внесеними до порядку денного зборів. З питань, не включених до порядку денного, рішення можуть прийматися тільки за згодою всіх учасників, присутніх на зборах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 р. у справі № 127/27466/20 дійшла висновку про те, що директор для припинення своїх повноважень як одноосібного виконавчого органу за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників товариства з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків, оскільки вирішення цього питання належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

Поряд з цим, суд зазначає, що Господарським процесуальним кодексом України закріплені основні засади господарського судочинства. Зокрема, у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

При цьому, відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 р. у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 р. у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 р. у справі № 925/2301/14.

Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Слід враховувати, що допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд звертає увагу на те, що тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Водночас, статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Також суд враховує необхідність застосування категорій стандартів доказування та зазначає, що саме принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 р. у справі № 910/366/21, від 15.07.2021 р. у справі № 916/2586/20, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18.

Матеріалами справи підтверджено, що 16.04.2024 р. позивач направив учаснику відповідача Компанії «КЕЙ БІ ПІ Інтернешнл Лімітед» повідомлення про скликання загальних зборів учасників товариства на 20.05.2024 р.

Тобто, наявні у справі докази свідчать про дотримання ОСОБА_1 вимог закону щодо реалізації свого права на припинення трудових відносин із товариством. Проте, питання про звільнення директора вирішене не було.

У той же час невирішення загальними зборами учасників товариства питання про звільнення за власним бажанням працівника з посади директора є порушенням прав позивача, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання трудових відносин між ОСОБА_1 та Компанією «КЕЙ БІ ПІ Інтернешнл Лімітед» припиненими у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з посади генерального директора ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису (відомостей) про ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ), як керівника (генерального директора) ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 25 вказаного Закону державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", у тому числі щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій.

За змістом п. 3 ч. 5 ст. 25 вказаного Закону суб`єкт державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дати отримання судового рішення, передбаченого пунктом 2 частини першої цієї статті, проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру (крім випадків, передбачених пунктами 1 та 2 цієї частини).

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.02.2020 р. у справі № 914/393/19, як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити з його ефективності. Це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, виходячи із вищевикладеного, можна дійти висновку, що процедура звільнення директора із займаної посади внаслідок припинення трудових відносин з товариством має супроводжуватись виключенням відомостей про директора з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

При цьому Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 р. у справі № 758/1861/18 зазначив, що факт припинення повноважень директора як посадової особи законодавець пов`язує із моментом внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Враховуючи зазначене, у зв`язку із прийняттям судом рішення щодо визнання припиненими трудових відносин позивача з відповідачем, суд дійшов висновку також і про задоволення вимоги позивача про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису (відомостей) про ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ), як керівника (генерального директора) ТОВ КОФЕ БАР ПЛЮС.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, у зв`язку з задоволенням позову.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати припиненими трудові відносини між Товариством з обмеженою відповідальністю КОФЕ БАР ПЛЮС (08307, Київська обл., Бориспільський р-н, Бориспіль-7, Міжнародний аеропорт Бориспіль, код 39631854) та Генеральним директором ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт ID-картка № НОМЕР_3 , виданий 17.08.2018 р. органом 8026, УЗНР 023, місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) у зв`язку зі звільненням із займаної посади з дати набрання рішенням законної сили.

3. Виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис (відомості) про ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), як керівника (Генерального директора) Товариства з обмеженою відповідальністю КОФЕ БАР ПЛЮС (08307, Київська обл., Бориспільський р-н, Бориспіль-7, Міжнародний аеропорт Бориспіль, код 39631854).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю КОФЕ БАР ПЛЮС (08307, Київська обл., Бориспільський р-н, Бориспіль-7, Міжнародний аеропорт Бориспіль, код 39631854) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 4844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн. 80 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 05 березня 2025 р.

Суддя В.М. Бабкіна