ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.03.2025м. СумиСправа № 920/1553/24

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі

судді Резніченко О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Ляскевич М.О.

розглянув у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Грабовське (вул. Грабовського, 14, с. Грабовське, Сумський район, Сумська область, 42450, )

до відповідача: російської федерація в особі міністерства юстиції російської федерації (вул. Житня, буд. 14, м. москва, російська федерація, 119991, ідентифікаційний код 34)

про стягнення 117 738 181,68 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув.

від відповідача: не прибув.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

30.12.2024 позивач звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача завдані прямі матеріальні збитки у сумі 72533144,59 грн та матеріальні збитки у формі упущеної вигоди у сумі 45205037,09 грн. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 31.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №920/1553/24 за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче засідання.

Відповідно до ухвали суду від 03.02.2025 закрите підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 03.03.2025.

Представник позивача у судове засідання по суті не з`явився. Від представника позивача до суду надійшло клопотання від 26.02.2025 (вх. №1129 від 27.02.2025), у якому просить розгляд справи № 920/1553/24 здійснювати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Частиною 4 статті 122 Господарського процесуального кодексу України визначено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.

Суд зазначає, що з 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України.

Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території російської федерації та діяльність дипломатичних установ російської федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022).

Також припинено доставку поштових відправлень до/з російської федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.

Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам російської федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. №100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022).

Враховуючи викладені вище обставини, судом здійснено публікації на офіційному вебсайті судової влади України про розгляд справи та призначені судові засідання по справі № 920/1553/24.

Отже, судом вчинено об`єктивно можливі дії з метою належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Грабовське» створено 05.03.2000 року в результаті реформування аграрного сектору економіки на підставі Указу Президента України від 03.12.1999 р. № 1529/99 та є правонаступником Колективного сільськогосподарського підприємства «Грабовське», що підтверджується витягом зі статуту ТОВ «Грабовське» та встановлено рішенням Сумського окружного адміністративного суду у справі №480/3289/20 від 28.01.2021 р. (а.с. 33-42).

Основним видом господарської діяльності ТОВ «Грабовське» є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та відомостями, що офіційно внесені до зазначеного Реєстру.

Позивач здійснює свою господарську діяльність по вирощуванню зернових культур на орендованих землях (рілля), розташованих у Грабовському старостинському окрузі Краснопільської територіальної громади Сумського району Сумської області, загальною площею на початок 2022 сільськогосподарського року 590 га.

Факт оброблення орендованих земельних ділянок у 2021 - 2022 роках та вирощування зернових сільськогосподарських культур підтверджується копіями Звітів про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2021 року та 2022 року (а.с. 86-107).

Факт наявності в оренді земельних ділянок (рілля), підтверджується копією інформаційної довідки від 08.10.2024 р. № 398303176 за результатами пошуку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень по ідентифікаційному коду позивача 30841323 (а.с. 43-84).

Село Грабовське та прилеглі сільськогосподарські угіддя межують безпосередньо з державним кордоном України.

У перший день початку повномасштабної агресії російської федерації 24.02.2022 р. селище Краснопілля та прилегла територія, в тому числі і посіви озимої пшениці, були обстріляні артилерією ворога, а потім тимчасово окуповані. Окупація та активні бойові дії тривали до 09 квітня 2022 р.

Також, до початку повно масштабної війни у 2022 році, ТОВ «Грабовське» мало в користуванні та/або у власності дві молочно - товарні ферми, свинарники, літні табори для ВРХ, гараж та тракторну бригаду, майстерні та склади, склади для зберігання зерна, сушарку, численні трактори, вантажні та легкові автомобілі, причепи, та іншу сільськогосподарську техніку, плуги, культиватори та інше навісне обладнання. Загальна вартість основних фондів ТОВ «Грабовське» становила понад 46 млн. грн.

У перший день початку повномасштабної агресії російської федерації 24.04.2022 р., селище Краснопілля та прилегла територія, в тому числі і посіви озимої пшениці, були обстріляні артилерією ворога, а потім тимчасово окуповані. Окупація та активні бойові дії тривали до 09 квітня 2022 р.

Під час артилерійського обстрілу була зруйнована частина будівель і споруд, знищено частину автомобільної та сільськогосподарської техніки, знищено та втрачено худобу.

Після звільнення селища Грабовське позивачем було складено акт знищеного та пошкодженого майна, заява в порядку ст. 214 КПК України подана до правоохоронних органів і за цим фактом було розпочато кримінальне провадження №00000621 за ст. 436 КК України.

Факт середньої врожайності у розрізі окремих сільськогосподарських культур підтверджується офіційною інформацією, доданою до листа Департаменту агропромислового розвитку Сумської обласної державної адміністрації № 01-19/1504 від 27.09.2024 р.

Розміри ринкових цін на сільськогосподарські культури, які позивач ТОВ «Грабовське» вирощувало у 2022-2024 сільськогосподарських роках підтверджується роздруківками цін із спеціалізованих інтерент-ресурсів та Департаменту агропромислового розвитку Сумської обласної державної адміністрації.

Загальна сума завданих ТОВ «Грабовське» збитків з 24.02.2022 р. по 19.04.2024 р. склала 18 059 898 грн. 05 коп.

Крім того, позивач зазначає, що під час окупації в кінці лютого потрібно було вносити добрива у посіви озимої пшениці, але під час бойових дій зробити це було неможливо, тому середня врожайність пшениці по господарству врожаю 2022 року склала 23,54 ц/га поти середньої урожайності по Сумській області 49,37 ц/га, і лише після звільнення населеного пункту та сільськогосподарських угідь від вибухонебезпечних предметів, господарство на решті посівних площ посіяло гречку (44 га) та сою (145га).

У результаті недоотриманого врожаю пшениці упущена вигода ТОВ «Грабовське» склала 2275186,43 грн.

Розрахунок збитків по 2022 року міститься в матеріалах справи (а.с. 19).

Наказом від 22.12.2022 р. № 309 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, територія Краснопільської об`єднаної територіальної громади, до складу якої входить Грабовський старостинський округ, Сумського району Сумської області була віднесена до зони можливих бойових дій. У той же час, всю зиму продовжувалися регулярні обстріли, посівні площі були забруднені вибухонебезпечними предметами, на частині земель здійснювалося будівництво захисних споруд, у зв`язку з чим ТОВ «Грабовське» мало змогу обробити лише 45 га із наявних 523 га ріллі. Так-як у результаті обстрілів та бойових дій була відсутня можливість своєчасного внесення добрив, то і на цих 45 га врожайність пшениці склала 23,54 ц/га проти середньої в Сумській області у 49,37 ц/га.

Відповідно упущена вигода від недоотриманого врожаю пшениці ТОВ «Грабовське» склала 720000 грн., а від не оброблених через російську агресію проти України інших 478 га ріллі, якщо їх було б засіяно трьома основними сільськогосподарськими культурами - пшеницею, кукурудзою та соняшником по 128,4 га, упущена вигода склала 13839632,51 грн.

Розрахунок збитків по 2023 р. міститься в матеріалах справи (а.с. 20).

Рішенням Краснопільської селищної ради №1860 від 24.01.2024 «Про надання податкових пільг зі сплати податків та визнання земельних ділянок непридатними для використання ТОВ «Грабовське-Агро» було заборонено обробляти з питань безпеки угіддя у 5-ти кілометровій зоні (а.с. 239), а тому ТОВ «Грабовське» у 2024 році не мало можливість обробити навіть частину ріллі по причинах, що не залежали від волі позивача. Якби у 2024 році ТОВ «Грабовське» змогло б засіяти наявні посівні площі (522,5 га) рівними частинами пшеницею, кукурудзою та соняшником, то отримало б продукції на суму 28370218,15 грн.

Розрахунок збитків по 2024 р. міститься в матеріалах справи (а.с. 21).

Протягом літа-осені 2022 року, 2023 та 2024 р. відбувалися періодичні обстріли населеного пункту, у межах якого розташовано 2 молочно-товарні ферми, одна з яких ТОВ «Грабовське», гараж вантажних автомобілів та тракторна бригада з будівлями та обладнанням відповідного призначення, критий тік, сушарка та зерносклади, і значна частина.

За період з 10.04.2022 р. по 25.12.2023 р. (Акт від 19.09.2024 р.) у результаті обстрілів було знищено будівель і споруд вартістю 16 405 814,50 грн., а за період з 26.12.2023 р. по 17.09.2024 р. (Акт від 19.09.2024 р.) було знищено будівель і споруд вартістю 38 067 432,05 грн.

Факт наявності власного та орендованого майна підтверджується протоколами № 1-3 загальних зборів КСП «Грабовське», списками майна, договору та актами передачі, технічними паспортами на нерухоме майно та звітами про незалежну оцінку, а тракторів, автомобілів та іншої сільськогосподарської техніки відомостями, наданими офіційними державними органами, які містяться в матеріалах справи.

Всього від дати повномасштабного вторгнення і до дати подання позову до суду (30.12.2024), у результаті військової агресії російської федерації проти України знищено рухомого та нерухомого майна ТОВ «Грабовське» виробничого призначення на загальну суму 72 533 144,59 грн.

А з урахуванням упущеної вигоди від недоотриманого у 2022 та 2023 роках, а також не отриманого у 2024 році врожаю, загальна сума вимог ТОВ «Грабовське» до російської федерації становить 117738181 грн 68 коп.

Для визначення суми боргу у вільно конвертованій валюті - доларах США, позивач ТОВ «Грабовське» взяв офіційний курс долара Національного банку України станом на 28.12.2024 р., який становить 41,8447 грн за 1 дол. США.

З урахуванням офіційного курсу долара США станом на 28.12.2024 р„ загальна сума вимог ТОВ «Грабовське» становить 2 813 694 дол. США 00 центів.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ТОВ «Грабовське» визначило відповідачем державу - російську федерацію в особі Міністерства юстиції російської федерації.

Згідно з частиною 1 статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно до частини 4 статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Разом із тим, згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року в справі № 428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою військову діяльність в Україні, включаючи не тільки збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.

Як Україна, так і російська федерація, є учасницями міжнародних договорів, а саме:

- Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР; РФ - відповідно до Федерального закону від 04.08.1994 року № 16-ФЗ;

-Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року (далі - Угода). Наведена Угода підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України від 19.12.1992 року № 2889-XII; РФ - постановою верховної ради РФ від 09.10.1992 року № 3620-1.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

Відповідно до частин 1, 3 статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.

За умовами статті 1 Угоди ця угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.

Згідно із підпунктом "г" пункту 1 статті 4 Угоди компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.

Одночасно, Угода встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до пункту 4 статті 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.

Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі російська федерація), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому, визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.

Відтак, з урахуванням положень статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним органом (судом) за місцем заподіяння шкоди.

Таким чином, завдання позивачу збитків внаслідок збройної агресії не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади російської федерації, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів російської федерації по відношенню до позивача як суб`єкта господарювання, оскільки позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади російської федерації перед позивачем неможливе. При цьому, таке заподіяння шкоди не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів РФ в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН.

Із урахуванням положень статті 42 Конвенції про правову допомогу, статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова російської федерації від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.

Виходячи з наведеного, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні позивачу збитки.

Судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 року в справі № 308/9708/19, яка полягає у тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російської федерації, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави визначена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 року в справі № 428/11673/19, від 22.06.2022 року в справі № 311/498/20, від 12.10.2022 року в справі № 463/14365/21; постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року в справі № 990/80/22.

Відтак, відповідно до Угоди, судовий імунітет російської федерації у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються.

Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у даному спорі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України Про міжнародне приватне право права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді цього спору є матеріальний закон України.

Одночасно, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Аналогічна за змістом норма викладена у статті 19 Закону України Про міжнародні договори України.

Відповідно до статті 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із статтями 1, 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України Про міжнародне приватне право, Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

Отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Згідно із статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Згідно із ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Тобто, збитки, як категорія цивільно-правової відповідальності являють собою ті негативні наслідки, що виникають у кредитора як невідворотний результат порушення боржником свого зобов`язання.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою - є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №910/ 6657/16, від 07.02.2018 у справі № 917/1651/16.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особа та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

У силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Тому будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними, у тому числі протиправним є і ракетний обстріл майна позивача, здійснений в рамках реалізації акту агресії відповідачем.

Відповідно до ст. 25 Положення про закони та звичаї війни на суходолі (додаток до конвенції про закони і звичаї війни на суходолі) забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинку чи споруди.

Згідно з пунктами 1,3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року (набрала чинності для України 24.08.1991) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, відшкодовує збитки, якщо для цього є підстави. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду.

За таких умов, пред`явлення позовних вимоги до російської федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.

Відповідно до частини другої статті 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Пред`явлення вимоги про стягнення збитків покладає обов`язок саме на позивача довести, що вони не є абстрактними, а дійсно є реальними у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язання.

Письмовими матеріалами справи підтверджується, що з 24.02.2022 мало місце порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями збройних сил рф, що полягали у здійсненні артилерійських обстрілів об`єктів цивільної інфраструктури - будівель, автотранспорту, спецтехніки, що знаходяться в межах с. Грабовське, що призвело до спричинення матеріальної шкоди його власнику позивачу.

Загальний розмір прямих матеріальних збитків, завданих ТОВ «Грабовське», становить 72533144 грн 59 коп., загальний розмір матеріальних збитків у формі упущеної вигоди складає 45205037 грн 09 коп.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява №37801/97, п. 36).

У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява № 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат між сторонам.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача та підлягають стягненню в дохід Державного бюджету України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у порядку пункту 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір"

Керуючись ст. ст. 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Грабовське» до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення 117738181 грн 68 коп. задовольнити повністю.

2. Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації (вул. Житня, буд. 14, м. москва, російська федерація, 119991, ідентифікаційний код 34) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Грабовське (вул. Грабовського, 14, с. Грабовське, Сумський район, Сумська область, 42450, ) завдані прямі матеріальні збитки у сумі 72533144 грн 59 коп. та матеріальні збитки у формі упущеної вигоди у сумі 45205037 грн 09 коп.

3. Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації (вул. Житня, буд. 14, м. москва, російська федерація, 119991, ідентифікаційний код 34) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1059800 грн 00 коп.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

5. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повні реквізити сторін зазначені у п.п. 2, 3 резолютивної частини даного рішення.

Повне судове рішення складено 06.03.2025.

Суддя О.Ю. Резніченко