ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року Справа № 906/969/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є. , суддя Мельник О.В.

без повідомлення учасників справи

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 25.11.2024 у справі №906/969/24 (суддя Вельмакіна Т.М., м.Житомир, повний текст складено 29.11.2024)

за позовом Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія"

про стягнення 272975,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Житомирської області від 25.11.2024 у справі №906/969/24 за позовом Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" про стягнення 272 975,00 грн, з яких: 183475,00 грн пені та 89500,00 грн штрафу.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.11.2024 у справі №906/969/24 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" на користь Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління": 183 475,00 грн пені та 89 500,00 грн штрафу.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" звернулося до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 25.11.2024 у справі №906/969/24 у повному обсязі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" 272 975,00 грн, з яких: 183475,00 грн пені та 89500,00 грн штрафу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на положеннях закону та винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Відповідач, вважає, що позивач є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, а тому до правовідносин між позивачем та відповідачем слід застосувати ч.2 ст.231 ГК України.

Звертає увагу на те, що визначений сторонами у п.7.2 договору розмір пені та штрафу не відповідає приписам ч.2 ст.231 ГК України, тому не може бути застосований до сторін зобов`язання. Зазначає, що в даному випадку, розмір штрафу за порушення строків виконання господарського зобов`язання, в якому стороною є суб`єкт господарювання, що належить до державного сектора економіки, з поставки товарів і послуг, визначений законом, а саме абзац 3 ч.2 ст.231 ГК України, тому штраф за порушення строків виконання зобов`язання підлягає розрахунку, виходячи з визначеного законом порядку, а саме за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості договору, а не 10% від вартості договору, як це визначено договором, а пеня за порушення строків виконання зобов`язання підлягає розрахунку, виходячи з визначеного законом розміру 0,1% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а не в розмірі 0,5% від вартості товару, поставку якого прострочено, за кожен день прострочення, як це визначено в договору. Враховуючи вищевикладене відповідач надав розрахунок пені та штрафу, який підлягає до сплати відповідачем згідно із приписами законодавства, з якого вбачається, що загальна сума неустойки по договору становить 99345,00 грн, з яких пеня у розмірі 36695,00 грн (895000,00 х 0,1 х 41 : 100) та штраф у розмірі 62650,00 грн (895000,00 : 100 х 7).

Ухвалою суду від 31.12.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області, від 25.11.2024 у справі №906/969/24 залишено без руху. Запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки шляхом подання до апеляційного господарського суду заяви про усунення недоліків апеляційної скарги до якої долучити: докази сплати судового збору в розмірі 4913,56 грн. Роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія", що у разі невиконання вимог даної ухвали у строк, встановлений судом, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

10 січня 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" сформовано та подано через систему "Електронний суд" заяву про усунення недоліків до якої долучено докази сплати судового збору в розмірі 4913,56 грн.

Ухвалою суду від 14.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 25.11.2024 у справі №906/969/24 за позовом Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" про стягнення 272975,00 грн постановлено здійснювати без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

В ході апеляційного розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, відповідно до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч.1 ст.273 ГПК України.

21 січня 2025 року від Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" надійшов відзив, в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Положеннями статті 269 вказаного Кодексу визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 25.11.2024 у справі №906/969/24 без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між Комунальним підприємством "Адміністративно-технічне управління" (замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" (постачальник, відповідач) 10.06.2024 був укладений договір поставки №95 (т.1 а.с.12 на звороті-14).

Відповідно до п.1.1 в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується у встановлений цим договором термін поставити та передати у власність замовника Квадрокоптер DJI Mavic 3 Fly Combo, 34710000-7 Вертольоти, літаки, космічні та інші літальні апарати з двигуном за ДК 021:2015 Єдиного закупівельного словника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що найменування (номенклатура, асортимент) товару, передбачені у специфікації (додаток №1 до цього договору).

Відповідно до специфікації, яка є додатком №1 до договору поставки від 10.06.2024 №95, сторони погодили поставку товару - Квадрокоптерів DJI Mavic 3 Fly Combo у кількості 10 шт. на загальну суму 895000,00 грн (т.1 а.с.14 на звороті).

Закупівля здійснюється на підставі відповідного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №714 від 21.05.2024, ухвали міської ради від 17.02.2022 №1981 "Про затвердження Програми заходів щодо підготовки Львівської міської територіальної громади до національного спротиву на 2022-2024 роки", для передачі військовим частинам Збройних сил України (п.1.4 договору).

За умовами п.2.2 договору, поставка товару здійснюється транспортом та коштом постачальника, в розмірах та в кількості відповідно до специфікації (додаток №1 до договору).

Загальна ціна цього договору складає 895 000,00 грн без ПДВ (п.3.2 договору).

Пунктом 4.1. договору встановлено, що розрахунок за поставлений товар здійснюється замовником впродовж 14 календарних днів від дати приймання товару та підписання замовником відповідної видаткової накладної на товар на підставі виставленого постачальником рахунку.

Строк поставки (передачі) товару - протягом 14 календарних днів з дня підписання договору, але не пізніше 27.06.2024 (п.5.1 договору).

Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором (пп. 6.3.1 п.6.3 договору).

Пунктом 7.1. договору встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність передбачену законодавством та цим договором.

Згідно з п.7.2 договору, за непоставку, несвоєчасну поставку або недопоставку товару, або порушення строку заміни неякісного (невідповідного) товару на якісний (відповідний) постачальник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,5% від вартості непоставленого, несвоєчасно поставленого або недопоставленого товару за кожний день прострочення поставки, а за прострочення понад 10 (десять) днів додатково стягується штраф у розмірі 10% від суми несвоєчасно поставленого або недопоставленого товару.

Штрафні санкції, зазначені в п.7.2 та п.7.3 даного договору, сплачуються постачальником протягом 10 (десяти) робочих днів після отримання відповідної вимоги замовника (п.7.4 договору).

Пунктом 7.5 договору передбачено, що у разі невиконання постачальником своїх зобов`язань за договором у строки, передбачені п.5.1 договору, замовник має право ініціювати розірвання цього договору шляхом укладення додаткової угоди, повідомивши про це постачальника у строк не менше, ніж 10 календарних днів до запланованої дати розірвання цього договору.

Додатковою угодою №1 від 08.08.2024 сторони дійшли згоди про розірвання договору поставки №95 від 10.06.2024, укладеного між замовником та постачальником на підставі п.7.5 договору (т.1 а.с.15).

З наявного в матеріалах справи листа-вимоги від 14.08.2024 вих. №2410-10-4209 про стягнення пені та штрафних санкцій в розмірі 272975,00 грн, вбачається, що Комунальне підприємство "Адміністративно-технічне управління" звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" з вимогою про сплату у десятиденний термін з моменту отримання даного листа штрафних санкцій на загальну суму 272975,00 грн, з яких 183475,00 грн пені за непоставку товару та 89500,00 грн штрафу за прострочення поставки товару понад 10 днів (т.1 а.с.15 на звороті), що підтверджується поштовим відправленням та фіскальними чеками від 15.08.2024 щодо її направлення відповідачу (т.1 а.с.16). Вказаний лист-вимога залишився без відповіді.

Враховуючи вищевикладене, у відповідача виник борг перед позивачем у розмірі 272975,00 грн (183475,00 грн - пеня за непоставку товару, 89500,00 грн - штраф за прострочення поставки товару понад 10 днів), у зв`язку з чим, останній звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення 272975,00 грн, з яких 183475,00 грн - пеня та 89500,00 грн - штраф.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 173 Господарського кодексу України (на момент виникнення спірних рішень), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно статей 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами договір №95 від 10.06.2024 за своєю правовою природою є договором поставки.

Поряд з цим, вказаний договір поставки №95 від 10.06.2024, укладений за результатами проведення процедури публічної закупівлі, Квадрокоптер DJI Mavic 3 Fly Combo, 34710000-7 Вертольоти, літаки, космічні та інші літальні апарати з двигуном за ДК 021:2015 Єдиного закупівельного словника.

Згідно ч.1 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Статтею 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 ст. 267 ГК України визначено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу частини 4 статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу, що укладається на організованих ринках капіталу та організованих товарних ринках, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і договорів купівлі-продажу фінансових інструментів, укладених поза організованим ринком, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

За статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГК України та ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 5.1 договору поставки №95 від 10.06.2024 визначено кінцевий строк поставки товару - 27.06.2024.

Проте, відповідач у встановлений договором строк, товар позивачу не поставив.

Сторони правочину, на підставі п.7.5 договору уклали додаткову угоду №1 від 08.08.2024 про розірвання договору поставки №95 від 10.06.2024, яка підписана двома сторонами (т.1 а.с.15).

Згідно з ч. 3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас, в пункті п.7.2 договору, сторони погодила, що за непоставку, несвоєчасну поставку або недопоставку товару, або порушення строку заміни неякісного (невідповідного) товару на якісний (відповідний) постачальник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,5% від вартості непоставленого, несвоєчасно поставленого або недопоставленого товару за кожний день прострочення поставки, а за прострочення понад 10 (десять) днів додатково стягується штраф у розмірі 10% від суми несвоєчасно поставленого або недопоставленого товару.

Також, п. 7.4 договору, сторони погодила, що штрафні санкції, зазначені в п.7.2 та п.7.3 даного договору, сплачуються постачальником протягом 10 (десяти) робочих днів після отримання відповідної вимоги замовника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 15.08.2024, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та фіскальними чеками (т.1 а.с.16) направив відповідачу лист-вимогу від 14.08.2024 вих №2410-10-4209 про сплату у десятиденний термін з моменту отримання даного листа-вимоги штрафних санкцій на загальну суму 272975,00 грн, з яких 183475,00 грн пені за непоставку товару та 89500,00 грн штрафу за прострочення поставки товару понад 10 днів.

Проте, відповідач на вищевказаний лист-вимогу відповіді не надав. Також судова колегія зазначає, що відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції та в своїй апеляційній скарзі заперечує обгрунтованість нарахування штрафних санкцій у визначеному договором порядку, натомість долучає свої розрахунки нарахування пені та штрафу. Однак, матеріали справи не містять доказів сплати пені та штрафу, які відповідач повинен був сплатити позивачу за прострочення поставки товару згідно договору поставки №95 від 10.06.2024, а також відсутні докази сплати штрафних санкцій, які були розраховані відповідачем, тобто останній не вчинив жодних дій щодо їх сплати.

Надаючи оцінку правомірності здійсненого позивачем розрахунку пені в розмірі 0,5 відсотка від вартості замовленого товару та штрафу у розмірі 10 (десяти) відсотків за прострочення поставки товару понад 10 днів, суд апеляційної інстанції зазначає.

Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Отже, відповідач свої зобов`язання за договором №95 від 10.06.2024 належним чином не виконав, внаслідок чого позивач нарахував 272 975,00 грн, з яких: 183475,00 грн пені за період з 28.06.2024 по 07.08.2024, нарахованої на суму непоставленого товару та 89500,00 грн штрафу у розмірі 10% від суми договору.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки пені (за період з 28.06.2024 - 07.08.2024 895 000, 00 грн (сума договору) х 0,5% : 100 = 4 475, 00 грн х 41 (дні прострочення) = 183 475, 00 грн) та штрафу (за період з 28.06.2024 - 07.08.2024 10 % від суми договору = 89 500, 00 грн) за прострочення договірних зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирська торгова компанія» згідно договору №95 від 10.06.2024, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені нарахування обраховано арифметично вірно.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин, визначених ч.2 ст.231 ГК України пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, та штрафу у розмірі семи відсотків вказаної вартості, а також доводи щодо неможливості керуватись п.7.2 договору, у якому сторони погодили пеню у розмірі 0,5% від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення поставки, та штрафу за прострочення понад 10 (десять) днів у розмірі 10% від суми несвоєчасно поставленого товару, обґрунтовані тим, що однією зі сторін договору є суб`єкт господарювання державного сектору економіки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно приписів ч.2 ст.231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, відповідач вважає, що позивач (замовник) у правовідносинах виступає юридичною особою, яка забезпечує потреби держави або територіальної громади, інформація про яку міститься у відкритому доступі за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2024- 06-04-004083-a.

Звертає увагу, що відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про публічні закупівлі» замовники - суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема: юридичні особи, які є підприємствами, установами, організаціями (крім тих, які визначені у пунктах 1 і 2 цієї частини) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак.

Отже, на думку апелянта, для застосування ч. 2 ст. 231 ГК України, необхідна наявність однієї з ознак, зокрема: «є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки».

Проте, суд апеляційної інстанції спростовує доводи апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до п.2.2.1. - 2.2.5. наявного в матеріалах справи Статуту Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» предметом діяльності підприємства є, зокрема, покращення благоустрою Львівської міської територіальної громади шляхом здійснення нагляду за дотриманням юридичними, фізичними особами, фізичними особами-підприємцями, та особами, які здійснюють незалежну професійну діяльність, вимог Закону України Про благоустрій населених пунктів, а також виконання функцій визначених окремими ухвалами Львівської міської ради, рішеннями виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови, наказами та дорученнями Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад, департаменту економічного розвитку (т.1 а.с.17).

Зі змісту Статуту Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" також вбачається, що останнє створене шляхом реорганізації КП "Інспекція благоустрою та екології м. Львова" ухвалою Львівської міської ради від 24.12.1998 №401 (власник) та підпорядковане Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради, що є представником власника - територіальної громади м. Львова і є органом до сфери управління якого входить комунальне підприємство.

Так, комунальне підприємство - це комерційне підприємство утворене суб`єктом права комунальної власності, у розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Таке підприємство діє на основі комунальної власності територіальної громади.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять доказів належності позивача до державного сектора економіки, а належить до суб`єктів господарювання комунального сектора економіки, що не є тотожним першому.

Окрім того, судова колегія зазначає, що за умовами п.1.4 договору, закупівля здійснюється на підставі відповідного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №714 від 21.05.2024, ухвали міської ради від 17.02.2022 №1981 "Про затвердження Програми заходів щодо підготовки Львівської міської територіальної громади до національного спротиву на 2022-2024 роки", для передачі військовим частинам Збройних сил України.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Таким чином, Комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління», відповідно до розділу І Статуту КП «Адміністративно-технічне управління», організоване, засноване і здійснює свою діяльність на міській комунальній власності.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками господарського суду, що позивач не належить до суб`єктів господарювання державного сектора економіки, а також те, що не встановлено наявності інших підстав для застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.231 ГК України щодо розміру пені та штрафу, зокрема того, що порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

Суд враховує, що згідно з ч.4 ст.231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що позивачем доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення 272 975,00 грн, з яких: 183475,00 грн пені та 89500,00 грн штрафу, належними та допустимими доказами у справі, наявними в матеріалах справи.

Судова колегія звертає увагу, що судове рішення переглядається на момент його прийняття та застосування законодавства, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 25.11.2024 у справі №906/969/24 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 25.11.2024 у справі №906/969/24 без змін.

2. Справу №906/969/24 повернути Господарському суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "10" березня 2025 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Мельник О.В.