ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2025 Справа № 917/1100/23(910/8920/23)

Суддя Господарського суд Полтавської області Ореховська О.О., при секретарі судового засідання Кобець Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Старлайт Сервіс", вул. Халаменюка, 8, офіс 536, м. Кременчук, Полтавська область, 39600;

до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", вул. Грушевського 1Д, м.Київ, 01001;

про стягнення грошових коштів,

За участю представників:

від позивача - Пшеничний О.Л., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №251 від 21.12.2022 (поза межами приміщення суду - в режимі ВКЗ)

ліквідатор ТОВ "Старлайт Сервіс" - арбвтражний керуючий Бончак С.А., посвідчення №351 від 22.02.2013, ліквідатор ТОВ "Старлайт Сервіс" (в залі суду)

від відповідача - Труфанова О.С., довіреність від 10.08.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1571 від 19.06.2006, (поза межами приміщення суду - в режимі ВКЗ)

В судовому засіданні суд, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення суду та повідомив, що повний текст рішення суду буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної і резолютивної частин рішення.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Старлайт Сервіс" (далі - ТОВ "Старлайт Сервіс", позивач) до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк") про стягнення з відповідача сплачених позивачем лізингових платежів в рахунок сплати вартості об"єкту лізингу за Договором фінансового лізингу № 4С16043ЛИ від 02.07.2016 в розмірі 1 000 000,00 грн.

Згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 зазначену позовну заяву ТОВ "Старлайт Сервіс" до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення грошових коштів передано за підсудністю до Господарського суду Полтавської області.

Згідно Потоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2023 даний позов був переданий на розгляд судді Погрібній С.В.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 26.07.2023 позовну заяву ТОВ "Старлайт Сервіс" до АТ КБ "Приватбанк" прийнято судом і відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 22.08.2023, встановлено сторонам строки подання заяв по суті спору.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 09.11.2023, відкладено підготовче засідання на 09.11.2023.

08.11.2023 позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог від 07.11.2023, б/н (вх. №14346 від 08.11.2023), в якій просить суд стягнути з АТ КБ "Приватбанк" сплачені позивачем лізингові платежі в рахунок сплати вартості об"єкту лізингу за Договором фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016 у розмірі 1 368 570,26грн.

Зазначена заява прийнята судом (див. ухвала суду від 23.10.2024).

09.11.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 09.11.2023, б/н (вх. № 14418). У зазначеному відзиві відповідач також заявив клопотання про поновлення строку для подання вказаного відзиву.

Суд дійшов висновку про поважність причин пропуску відповідачем строку на подання відзиву в даній справі та, відповідно, наявність підстав для задоволення клопотання відповідача про поновлення вказаного строку (див. ухвала суду від 23.10.2024).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 09.11.2023 підготовче засідання відкладено на 14.12.2023, запропоновано відповідачу надати письмові пояснення щодо позовних вимог з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

15.11.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 14675).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 14.12.2023 підготовче засідання відкладено на 25.01.2024.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 25.01.2024 матеріали справи №910/8920/23 за позовною заявою ТОВ "Старлайт Сервіс" до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення грошових коштів передано до Господарського суду Полтавської області для розгляду в межах справи №917/1100/23 про банкрутство ТОВ "Старлайт Сервіс" (вул. Халаменюка, 8, офіс 536, м. Кременчук, Полтавська область, 39600; код ЄДРПОУ).

Згідно Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13.02.2024 справу № 910/8920/23 передано судді Ореховській О.О. для розгляду в межах справи №917/1100/23 про банкрутство ТОВ "Старлайт Сервіс", присвоєно єдиний унікальний номер справи - 917/1100/23(910/8920/23).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 14.02.2024 суддя Ореховська О.О. прийняла справу №910/8920/23 до свого провадження для розгляду в межах справи №917/1100/23 про банкрутство ТОВ "Старлайт Сервіс". Також зазначеною ухвалою суду справу призначено до розгляду підготовчому засіданні 19.03.2024 , встановлено сторонам строки подання заяв по суті спору.

18.03.2024 від позивача надійшли додаткові пояснення по справі (вх. № 3660).

19.03.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №3712).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 19.03.2024 відкладено підготовче засідання у справі на 18.04.2024.

Від позивача надійшли додаткові пояснення по справі (вх. № 5156 від 16.04.2024, № 5350 від 17.04.2024) .

Через загрозу безпеці учасників справи та працівників суду, у зв`язку з тим, що 18.04.2024 у Полтавській області була оголошена повітряна тривога, судове засідання у справі № 917/1100/23(910/8920/23), яке призначене на 18.04.2024 на 11:45год, не відбулось. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 18.04.2024 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання призначено на 04.06.2024.

03.06.2024 від позивача надійшло клопотання про витребування доказів (вх. № 7854).

За наслідками судового засідання 04.06.2024 судом постановлено протокольну ухвалу про перерву у підготовчому засіданні до 11.07.2024.

09.07.2024 від позивача надійшли додаткові пояснення по справі з клопотанням про витребування доказів (вх. № 9501).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 11.07.2024 задоволено клопотання позивача про витребування доказів (вх. №7854 від 03.06.2024, вх. №9501 від 09.07.2024) та відкладено підготовче засідання на 03.09.2024.

Через загрозу безпеці учасників справи та працівників суду, у зв`язку з тим, що 03.09.2024 у Полтавській області була оголошена повітряна тривога, судове засідання у справі № 917/1100/23(910/8920/23), яке призначене на 03.09.2024 на 10:10год, не відбулось. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 04.09.2024 визначено нові дата та час проведення підготовчого засідання - 17.09.2024 об 11:35.

За наслідками судового засідання 17.09.2024 судом постановлено протокольну ухвалу про перерву у підготовчому засіданні до 24.10.2024 до 11:45.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.10.2024 повідомлено учасників справи, що 24.10.2024 судове засідання не відбудеться у зв"язку відрядженням судді Ореховської О.О. та визначено нові дата та час проведення підготовчого засідання - 23.10.2024 на 11:45.

23.10.2024, на виконання ухвали Господарського суду Полтавської області від 11.07.2024, якою задоволено клопотання позивача про витребування доказів, від відповідача надійшли:

- клопотання про залучення до матеріалів справи платіжних доручень № 37 від 25.07.2016 та №42 від 23.08.2016 (вх. № 14101);

- додаткові письмові пояснення по справі (вх.№ 14110).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 23.10.2024 суд закрив підготовче провадження у справі № 917/1100/23(910/8920/23) та призначив справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 12.12.2024.

11.12.2024 від представника позивача Пшеничного О.Л. та ліквідатора позивача арбітражного керуючого Бончака С.А. надійшли відповіді на подані відповідачем додаткові письмові пояснення по справі (вх. № 16842, вх. № 16831 відповідно).

За наслідками судового засідання 12.12.2024 судом постановлено протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні до 06.02.2025 до 11:30.

Учасники у справі повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання ухвалою суду від 12.12.2024. Зазначена ухвала суду була надіслана учасникам у справі в їх електронні кабінети і була доставлена 18.12.2024 о 19:06, що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних листів (а.с. 67-71 т. 3).

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала суду від 12.12.2024 вважається врученою учасникам у справі.

Позовні вимоги (в редакції заяви про збільшення позовних вимог) позивач мотивував тим, що внаслідок розірвання Договору фінансового лізингу № 4СІ6043ЛИ від 02.07.2016 одночасно є розірваним і договору купівлі-продажу, який є складовою частиною цього договору лізингу, що надає право ТОВ "Старлайт Сервіс" на підставі вимог ст. 693 Цивільного кодексу України на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу як попередньої оплати в сумі 1 368 570, 26 грн.

Відповідач у відзивах на позов (вх. № 14418 від 09.11.2023, вх. № 3712 від 19.03.2024) та додаткових письмових поясненнях по справі проти задоволення позовних вимог заперечує, наголошує на тому, що у ТОВ "Старлайт Сервіс" не виникло право на повернення сплачених ним лізингових платежів за Договором фінансового лізингу у сумі 1 368 570,26грн, а тому і підстави для задоволення позову про стягнення цих платежів відсутні. Зокрема, банк зазначає, що у даному випадку мають бути застосовані положення ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", яка є спеціальною нормою по відношенню до загальних норм Цивільного кодексу України, та не передбачає право лізингоодержувача на повернення платежів, які були сплачені до моменту розірвання договору, якщо розірвання відбулося через порушення договору саме лізингоодержувачем.

Банк вважає безпідставним посилання позивача на положення ч. 2 ст. 693 ЦК України як на підставу заявлених ним вимог. Виходячи з твердження про те, що умовою застосування ч. 2 ст. 693 ЦК України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, банк вважає, що вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, адже банк свої зобов`язання виконав належним чином та у повному обсязі.

На переконання банка зазначене вище твердження додатково підтверджується тим, що інший альтернативний спосіб захисту прав покупця, визначений таким положенням вимагати передання оплаченого товару від продавця позивач застосувати не може, оскільки своє первісне зобов`язання зі здійснення попередньої оплати не виконав.

Також банк підкреслює, що умови Договору фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016 не передбачають зобов`язання банка повернути раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі в разі розірвання (припинення) договору, а навпаки, згідно з пунктом 6.2.4 договору лізингоодержувач зобов`язаний повернути майно банку, сплативши при цьому заборгованість з лізингових платежів на поточну дату.

Відповідач у відзиві на позов просить суд застосувати до позовних вимог строки позовної давності, вказуючи таке.

Предметом позову, поданого ТОВ "Старлайт Сервіс" - лізиногоодержувачем за Договором фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016, є стягнення з лізингодавця - АТ КБ "Приватбанк" суми лізингових платежів в рахунок оплати вартості об"єкту лізингу за Договором фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016, які були сплачені лізингоодержувачем 25.07.2016 та 23.08.2016.

При цьому умови Договору фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016 покладають обов"язок зі сплати лізингових платежів виключно на лізингоодержувача - п. п. 6.2.11 Договору.

Умовами Договору не передбачено й обов"язок лізингодавця з повернення лізингових платежів.

Отже, як зазначає відповідач, не можна вважати, що сторони, встановивши в п. 7.9. Договору фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016 строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів у 15 років, - визначили цей строк позовної давності і для спорів по стягненню лізингових платежів з лізингодавця - АТ КБ "ПриватБанк".

А тому, на думку відповідача, до позовних вимог ТОВ "Старлайт Сервіс" має застосовуватися загальний строк позовної давності - три роки з дати, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, - тобто з дати здійснення ним лізингових платежів.

Таким чином, за твердженням банку, строки позовної давності за даними позовними вимоги спливли ще 25.07.2019 та 23.08.2019, а позов було подано у 2023 році.

А отже, як стверджує відповідач, до позовних вимог ТОВ "Старлайт Сервіс" підлягають застосуванню строки позовної давності, що у будь-якому разі є підставою для відмови в позові.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги (в редакції заяви про збільшення позовних вимог) підтримує, на їх задоволенні наполягає.

Представник відповідача проти позову заперечує.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив наступне.

02.07.2016 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", новим найменуванням якого є акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (надалі - АТ КБ "Приватбанк", Банк) та ТОВ "Старлайт Сервіс" (Лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 4С16043ЛИ (далі - Договір) (а.с. 8-20 т. 1), відповідно до умов якого Банк передає Лізингоодержувачу майно, а Лізингоодержувач приймає майно від Банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу (п.1.1 договору).

У додатку № 1 до Договору зазначено, що банк є власником майна, розташованого за адресою:

- Полтавська область, м. Полтава, вулиця Половки, будинок 111 (А-1 гараж площа 367,0 кв.м.; Б-1 лабораторія ПММ, загальна площа 33,4 кв.м.; В-1 насосна станція, загальна площа 158,6кв.м.; Г-1 трансформаторна, загальна площа 48,9 кв.м.; №1, 2 - огорожа; №4 пожежна водойма; №5 ємність; №6 колодязь оглядовий; №7 колодязь розподільчий; №8 наливна станція; №9 замощення, № 10 - каземати з РВС), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, вартість майна 149174134,00 грн.

Згідно п. 1.2 Договору, на дату укладання цього договору вартість майна становить 149 174 134,00 грн.

Для здійснення Лізингоодержувачем платежів за цим Договором Банк відкриває рахунки: рахунок для сплати вартості предмету лізингу №0020, рахунок для сплати винагород за лізингом №0685 (п. 1.4 Договору).

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Додатком №2 (п. 2.1 Договору). Лізингові платежі сплачуються на рахунок, зазначений у п. 1.4 цього Договору (п. 2.2 договору). Відповідно до п. 2.3 Договору Лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у п. 1.4 цього Договору: винагороду за відкриття рахунку "фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500,00 грн у день укладання цього договору (п. 2.3.1); відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12,00 % від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в Додатку 2 (п. 2.3.2). У випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим Договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24,00 % річних від суми залишку несплаченої частини вартості майна, згідно додатку №2 (п. 2.3.3).

Передача Банком та прийом Лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно Акту прийому - передачі майна, зазначеним у Додатку № 3 (п. 3.1 Договору).

Протягом усього терміну дії цього договору майно є власністю Банка (п. 4.1 Договору).

Майно переходить у власність лізингоодержувача за умови сплати Банку всієї суми лізингових платежів, а також всіх інших платежів за цим Договором (п. 4.3 Договору).

Згідно з п. 5.1.8 Договору банк має право відмовитись від Договору і вимагати повернення майна, якщо Лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови Банку від Договору, договір є розірваним з дати зазначеної Банком у повідомленні про відмову від Договору.

Відповідно до п. 6.1.2 Договору Лізингоодержувач має право повернути майно Банку без придбання його у власність за умови сплати за графіком лізингових платежів, винагород за договором, неустойки у формі штрафу за договором.

Лізингоодержувач зобов`язується повернути майно Банку у випадку розірвання Договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому Банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього договору (п. 6.2.4 Договору).

Згідно з п. 6.2.11 Договору Лізингоодержувач зобов`язується сплачувати Банку винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна ); відсоткову винагороду за користування майном; винагороду за користування майном отриманим в лізинг; інші витрати Банка, безпосередньо пов`язані з цим Договором.

Відповідно до п. 8.3 Договору у випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернуте Лізингоодержувачем у термін розірвання, по Акту прийому - передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу.

Пунктом 9.1 Договору передбачено, що строк дії договору становить з дати підписання по 25.06.2036. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадку дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору.

Відповідно до п. 9.2 Договору він набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Цей договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов`язань по ньому.

Всі зміни та доповнення до цього договору оформляються договором про внесення змін, що є невід`ємною частиною цього договору (п. 10.6 Договору).

В подальшому сторони вносили зміни до Договору лізингу шляхом укладання додаткових угод до нього (а.с. 21-29 т. 1).

Згідно Акту № 1 прийому-передачі майна від 02.07.2016 Банк передав, а ТОВ "Старлайт Сервіс" прийняло в платне володіння та користування нерухоме майно, яке зазначено в Додатку №1 до Договору лізингу (а.с. 30 т. 1).

Позивач зазначає, що 15.06.2017 Банк в односторонньому порядку (за Повідомленням про розірвання договору № Э.Upr 1/3-67108 від 31.05.2017) розірвав Договір лізингу, а 15.06.2017 за Актом приймання-передачі від 15.06.2017 ТОВ "Старлайт Сервіс" повернуло АТ КБ "Приватбанк" об`єкт лізингу (а.с. 31, 32).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 17.12.2019 у справі №917/282/19, за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Старлайт Сервіс" про стягнення грошових коштів, позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з ТОВ "Старлайт Сервіс" на користь АТ КБ "Приватбанк" 5 947 809,09грн заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном, 220 948,88грн пені, 92 531,37грн відшкодування витрат з оплати судового збору за подачу позову, 1 921,00грн відшкодування витрат з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначене рішення набрало законної сили 10.01.2020.

Вищевказаним судовим рішення у справі №917/268/19 встановлено, що Додатковою угодою, підписаною 05.08.2016, сторони внесли зміни до графіку лізингових платежів (до додатку № 2) та виклали п. 9.1 Договору у наступній редакції: "Строк дії договору з дати підписання цього договору по 25.06.2026. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадку дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору".

Додатковою угодою, підписаною 03.11.2016, сторони змінили п.2.3.2 та п.2.3.3. Договору, та встановили відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 10,5 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в Додатку 2. У випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим Договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 21,00 % річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно Додатку № 2 (т.1,а.с.56).

На виконання умов Договору банк передав, а лізингоодержувач прийняв в платне володіння та користування перелічені вище об`єкти нерухомого майна, що підтверджується актом № 1 прийому-передачі майна від 02.07.2016р. (т.1, а.с.34).

Додатковою угодою до Договору, підписаної сторонами 05.08.2016, було змінено строк дії Договору, встановлено його по 25.06.2026.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлені у Додатку № 2 (Графік лізингових платежів).

Додатковою угодою до Договору, підписаної сторонами 05.08.2016, сторони погодили викласти Додаток № 2 до Договору у новій редакції, згідно до якого у ТОВ "Старлайт сервіс" виникло зобов`язання до 25.07.2016 здійснити лізинговий платіж у рахунок викупу майна у сумі 124 311,78 грн; до 25.08.2016 року здійснити лізинговий платіж у рахунок викупу майна у сумі 1 244 258,26 грн; починаючи з 25.07.2017 по 25.06.2026, щомісяця до 25-го числа, здійснювати лізингові платежі у рахунок викупу майна у сумі 1 368 570,04 грн. та 25.06.2026 - 1 368 569,68 грн.

Суд зазначив, що як вбачається з виписки по рахунку 0020 та зі стовбчику № 3 (Залишок поточної заборгованості по сплаті лізінгових платежів в рахунок вартості майна'') Розрахунку заборгованості за Договором, відповідач за весь час дії договору сплатив лише два лізингові платежі: 25.07.2016 в розмірі 124 312,00 грн та 23.08.2016 в розмірі 1 244 258,26 грн і в подальшому лізингові платежі відповідачем не сплачувались.

Отже, вищевказаним судовим рішенням встановлено, що за договором лізингу лізингоодержувач сплатив банку лізингові платежі, як сплату частини вартості об`єкту лізингу на загальну суму 1 368 570,26грн, а саме: 25.07.2016 в розмірі 124 312,00 грн та 23.08.2016 в розмірі 1 244 258,26 грн.

АТ КБ "ПриватБанк" направив ТОВ "Старлайт Сервіс" повідомлення № Э.Upr 1/3-67108 від 31.05.2017 про розірвання договору фінансового лізингу, в якому зазначив, що станом на 30.05.2017 прострочена більше, ніж 30 днів заборгованість з відсоткової винагороди за користування майном лізенгоодержувача за договором складає 2490000,00 грн., у зв`язку з чим на підставі п.п. 6.2.11, 6.2.4, 8.2.3, 8.3, 8.4 банк повідомив про розірвання договору фінансового лізингу № 4С16043ЛИ від 02.07.2016 та зазначив, що вказаний договір є розірваним з 15.06.2017, вимагав у строк до 15.06.2017 сплатити заборгованість та повернути об`єкт лізингу.

15.06.2017 сторонами був підписаний акт прийому-передачі майна, згідно з яким ТОВ "Старлайт Сервіс" повернуло АТ КБ "Приватбанк" об`єкт нерухомого майна, що був переданий в його користування на підставі договору фінансового лізингу № 4С16043ЛИ від 02.07.2016. (а.с. 32 т. 1).

Позивач у позові в межах справи № 917/282/19 посилався на те, що відповідач не сплатив відсоткову винагороду за користування майном і санкції, передбачені умовами Договору, що стало підставою для звернення з даним позовом.

Відповідно до п. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У травні 2023 року позивач звернувся до відповідача з вимогою за вих. № 6-е від 01.05.2023, в якій просив в семиденний строк з моменту отримання даного листа (вимоги) повернути, шляхом перерахування на поточний рахунок ТОВ "Старлайт Сервіс" сплачені ним лізингові платежі (як попередню оплату за не отримане ним у майбутньому майно (об`єкту лізингу)) на загальну суму 1 368 570,26грн. Обґрунтовуючи вимогу позивач зазначав, що лізингові платежі на суму 1 368 570,26грн, сплачені ним банку як частина відшкодування вартості предмету лізингу за договором лізингу, за своєю суттю є оплатою (попередньою оплатою) предмету купівлі-продажу, який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. У свою чергу, розірвання договору лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняє обов`язок позивача щодо сплати цих лізингових платежів, а також припиняє право банку на їх отримання (тримання). Тому, керуючись ч.2 ст. 693 ЦК України позивач просить повернути сплачені ним лізингові платежі на суму 1 368 570,26грн, як суму попередньої оплати за неотримане ним у майбутньому майно за договором фінансового лізингу від 02.07.2016. Вказана вимога була направлена банку на електронну пошту та засобами поштового зв`язку 01.05.2023 (а.с. 43-49 т. 1).

Відповідач на зазначену вимогу не відреагував, лізингові платежі (як попередню оплату за не отримане ним у майбутньому майно (об`єкту лізингу)) на загальну суму 1 368 570,26грн не повернув.

З огляду на викладене, позивач за захистом своїх прав звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з АТ КБ "Приватбанк" у примусовому порядку частину вищевказаних платежів у сумі 1 000 000,00 грн у зв`язку з неможливістю оплатити судовий збір за всю суму боргу.

В подальшому позивач заявою від 07.11.2023, б/н (вх. №14346 від 08.11.2023) збільшив свої позовні вимоги і просить суд стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" сплачені позивачем лізингові платежі в рахунок сплати вартості об"єкту лізингу за Договором фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016 у розмірі 1 368 570,26грн.

Заява позивача про збільшення розміру позовних вимог була прийнята судом. Отже, розгляд справи здійснюється в редакції заяви про збільшенення позовних вимог до 1 368 570,26грн.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" (в редакції Закону, діючій на момент укладання цього договору) відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею статті 292 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що лізинг - господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені у Законі України "Про фінансовий лізинг" від 16.12.1997 №723/97-ВР в редакції, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 ст. 16 вказаного Закону передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право, зокрема, відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Зокрема, ст. 7 зазначеного Закону передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 4 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2021 у справі №904/2357/20 зазначив, що договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. У зв`язку з розірванням договорів та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, такий обов`язок у відповідача відсутній.

Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Оскільки в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом право власності на передане в лізинг майно залишається за лізингодавцем, то наслідком припинення договору лізингу внаслідок відмови лізингодавця за приписами частини другої статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" є відсутність у нього обов`язку надати предмет лізингу в майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати вартості предмета лізингу. Ураховуючи структуру та зміст лізингових платежів, ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, і з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно в лізингоодержувача припинилось зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта. (п. 6.24-6.26, 6.31).

Суд приймає до уваги, що вказана постанова у справі №904/5726/19 стосується вирішення спору за позовом лізингодавця до лізингоодержувача, зокрема, про стягнення заборгованості за лізинговими платежами під час дії договору лізингу, який у подальшому було розірвано. Однак оскільки викладені Великою Палатою Верховного Суду висновки стосуються, зокрема, питання наявності/відсутності правових підстав для сплати лізингоодержувачем лізингових платежів (у тому числі відшкодування вартості об`єкта лізингу) до моменту розірвання договору лізингу, вони підлягають врахуванню mutatis mutandis також щодо спірних у цій справі правовідносин стосовно правомірності утримання лізингодавцем сплачених лізингоодержувачем лізингових платежів до моменту розірвання договору лізингу.

Відтак, викладені в зазначеній постанові від 15.01.2021 у справі №904/2357/20 висновки підлягають прийняттю до уваги під час розгляду цієї справи з урахуванням висновків, викладених в ухваленій пізніше постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 04.04.2024 у справі №925/322/23(925/875/23), від 15.05.2024 у справі 925/233/23(925/750/23), від 22.05.2024 справа №905/221/23 (905/917/23), від 12.06.2024 у справі №907/257/23 (907/929/23) за участю відповідача з тим же предметом позову - про стягнення сплачених лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкта лізингу за іншим договором фінансового лізингу.

Окрім того, слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 також зауважила, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів.

Дослідивши умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016, суд встановив, що ним не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу.

Правовою підставою позову у цій справі ТОВ "Старлайт Сервіс" визначено, зокрема, положення ч. 2 ст. 693 ЦК України, відповідно до якої якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

В постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 Верховний Суд зазначив, що положення ч. 2 ст. 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару.

Таким чином, враховуючи, що зобов`язання щодо сплати лізингових платежів у вигляді суми, яка відшкодовує вартість предмету лізингу, з моменту розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняється, суд вважає, що позивач правомірно посилається на положення ч. 2 ст. 693 ЦК України як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу.

При цьому суд враховує, що банком не заперечується розмір заявленої позивачем до стягнення суми та її структура.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач, зважаючи на зміст ст. 693 ЦК України, має право вимагати повернення суми попередньої оплати лише у випадку повної попередньої оплати товару, а не часткової, як відбулось у даному випадку та посилання на необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 653 ЦК України про те, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору з огляду на таке.

За суттю договору лізингу, на підставі Закону України "Про фінансовий лізинг" та умов договору лізингу, лізингові платежі, як відшкодування вартості предмету лізингу, є попередньою оплатою за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу.

Згідно з ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Таким чином, у разі розірвання договору лізингу, одночасно розривається і договір купівлі-продажу, як складова частина змішаного договору лізингу. Внаслідок цього зобов`язання сторін за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, припиняються, а саме: у лізингодавця (продавця) з поставки об`єкту лізингу (товару), у лізингоодержувача (покупця) з оплати його вартості, тобто, з внесення попередньої оплати вартості об`єкту лізингу.

Суд зауважує, що положення ч. 2 ст. 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у його власність товару.

Договір лізингу, укладений між сторонами, не містить положень, які б надавали право лізингодавцю не повертати лізингоодержувачу саме ті кошти, які сплачені у якості відшкодування вартості об`єкту лізингу.

Відповідачем заявлено до суду клопотання про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною трирічною позовною давністю.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання

У Договорі фінансового лізингу № 4С16043ЛИ від 02.07.2016 сторони узгодили що строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагороди, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за Договором встановлюються Сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцять) років (п. 7.9. Договору).

Разом з цим, за цим пунктом Договору лізингу сторони договору не встановлювали обмежень щодо сторін договору, за вимогами яких можуть застосовуватися ці подовжені строки позовної давності. Ключовим у цьому пункті Договору лізингу є визначення видів вимог, за якими встановлювався подовжений строк позовної давності.

Таким чином, 15-ти річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення лізингових платежів застосовується як до вимог лізингодавця про стягнення таких лізингових платежів, так і до вимог лізингоодержувача про стягнення цих лізингових платежів.

Право на стягнення (повернення) лізингових платежів також виникає і у лізингоодержувача, у випадку розірвання такого договору лізингу і повернення ним об`єктів лізингу. Крім того, таке право виникає у лізингоодержувача і у відповідності до ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Передбачений Договором лізингу подовжений строк позовної давності (15-ть років) щодо стягнення лізингових платежів не має за цим Договором обмежень за стороною договору, на яку він розповсюджується, а вирішальним є лише вид вимоги, до яких цей подовжений строк застосовується.

За позовними вимогами ТОВ "Старлайт Сервіс" до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення (повернення) сплачених позивачем лізингових платежів строк позовної давності становить 15-ть років і цей строк на цей час не сплив. Відтак, клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог задоволенню не підлягає.

Згідно п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписами ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги судом задоволені повністю, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача

Суд роз`яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 123, 126-130, 232-233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Старлайт Сервіс" (вул. Халаменюка, 8, офіс 536, м. Кременчук, Полтавська область, 39600; ) 1 368 570,26 грн сплачених лізингових платежів в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016 та витрати по сплаті судового збору в розмірі 20 528,55 грн.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. Копію рішення направити учасникам (сторонам) справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено та підписано 17.02.2025

Суддя О.О.Ореховська