ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року м. ОдесаСправа № 916/774/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

секретар судового засідання Шаповал А.В.

за участю представників сторін у справі:

Від Південного офісу Держаудитслужби Куслій Т.Є.

Прокурор Лянна О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024, суддя суду першої інстанції Погребна К.Ф., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 25.11.2024

по справі №916/774/23

за позовом: Заступника керівника Одеської обласної прокуратури

в інтересах держави в особі

1) Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства

2) Південного офісу Держаудитслужби

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 1 362 098,12 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

Заступник керівник Одеської обласної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» з вимогами про:

- Визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 26.08.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія».

- Визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 28.08.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія».

- Визнання недійсною додаткової угоди № 4 від 25.11.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія».

- Визнання недійсною додаткової угоди № 5 від 26.11.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія».

- Визнавання недійсною додаткової угоди № 6 від 29.11.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія».

- Визнання недійсною додаткової угоди № 10 від 28.02.2022 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія».

- Стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства кошти в сумі 1362098,12 гривень.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що укладання додаткових угод в дуже малий проміжок часу, а саме 26.08.2021, 28.08.2021, 25.11.2021, 26.11.2021, 29.11.2021, 28.02.2022 на думку прокурора, дають підстави для висновку, що такий підхід до оформлення змін до ціни договору був зумовлений не відповідними коливаннями на ринку товару, а формальним дотриманням приписів щодо не перевищення 10 % одноразового збільшення, який суттєво дотримано не був тобто укладання спірних додаткових угод не мало легітимної мети у розумінні частини першої статті 203 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 вирішено:

« 1. Позов Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства, Південного офісу Держаудитслужби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» - задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 26.08.2021 до Договору про закупівлі електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021 укладену між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

3. Визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 28.08.2021 до Договору про закупівлі електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021 укладену між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

4. Визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 25.11.2021 до Договору про закупівлі електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021 укладену між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія».

5. Визнати недійсною додаткову угоду №5 від 26.11.2021 до Договору про закупівлі електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021 укладену між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

6. Визнати недійсною додаткову угоду № 6 від 29.11.2021 до Договору про закупівлі електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021 укладену між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

7. Визнати недійсною додаткову угоду №10 від 28.02.2022 до Договору про закупівлі електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021 укладену між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства кошти в сумі 1 362 098,12 грн.

9. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір в сумі 36 535,47 грн.»

Приймаючи рішення по даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відбулось збільшення ціни товару шляхом укладання додаткових угоди № 2 від 26.08.2021, № 3 від 28.08.2021, № 4 від 25.11.2021, № 5 від 26.11.2021, №6 від 29.11.2021, №10 від 28.02.2022, що суперечить п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України Про закупівлю та не відповідає принципам здійснення публічних закупівель, визначеним у ст. 5 цього Закону, що в свою чергу свідчить про наявності підстав для задоволення вимог прокурора у частині визнання недійсними додаткових угод № 2 від 26.08.2021, № 3 від 28.08.2021, № 4 від 25.11.2021, № 5 від 26.11.2021, №6 від 29.11.2021, №10 від 28.02.2022.

Суд першої інстанції також вказав, що у зв`язку з визнанням недійсними додаткових угод, вартість отриманої електричної енергії Білгород-Дністровським МУВГ в обсягах 2194951 кВт*год необхідно обраховувати за ціною, що визначена у договорі та з урахуванням додаткової угоди №1, та вона мала становити 5 643 101,01 грн, а тому безпідставно було сплачено 1 362 098,12 грн, з урахуванням визначеного господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення майнової вимоги прокурора та стягнення з відповідача на користь Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства грошових коштів у розмірі 1 362 098,12 грн.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі №916/774/23.

Апелянт вказав, що зважаючи на те, що Білгород-Дністровське МУВГ не є ані органом державної влади, ані органом місцевого самоврядування, ані суб`єктом владних повноважень, позов прокурора в інтересах держави в особі Білгород-Дністровське МУВГ мав бути залишений судом першої інстанції без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

На думку апелянта, оскільки прокурор при оспорюванні додаткових угод до договору визначив лише одну сторону таких угод (ТОВ «ООЕК»), а залучення Білгород-Дністровського МУВГ в якості співвідповідача у місцевому суді не відбулось, суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні вимог прокурора про визнання недійсним додаткових угод, а відповідно і у задоволенні похідних позовних вимог про стягнення з ТОВ «ООЕК» грошових коштів у розмірі 1 362 098,12 грн.

Апелянт також зазначає, що підставою для звернення прокурора до суду із позовом у даній справі не є результати державного фінансового контролю, а відтак залучення прокуратурою Держаудитслужби в якості позивача у даній справі є безпідставним та неможливим, оскільки у спірних правовідносинах Держаудитслужба не набула статусу позивача. Крім того, прокурором в інтересах ДАСУ не заявлено жодних позовних вимог. З урахуванням наведеного, у прокурора відсутні правові підстави для представництва інтересів держави в особі ДАСУ, а отже позов прокурора поданий в інтересах держави в особі ДАСУ мав були залишений судом першої інстанції без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

Апелянт вказує, що рішення суду першої інстанції щодо визнання недійсними додаткових угод №№ 2-6, 10 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 67 від 28.05.2021 р. в повному обсязі є таким, що прийнято з порушенням ст. 217 ЦК України, що в свою чергу є підставою для його скасування.

Крім того, апелянт вказав, що оскільки підставою для укладення додаткової угоди № 10 були положення п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», визнання її недійсною з підстав невідповідності приписам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» є незаконним та безпідставним та свідчить про неповне дослідження судом першої інстанції усіх обставин, що мають значення для розгляду справи.

Апелянт вказав, що у випадку тлумачення змісту п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» на користь ТОВ «ООЕК», підстави для визнання недійсними додаткових угод до Договору відсутні, адже збільшення ціни за одиницю товару у кожній додатковій угоді не перевищує 10%, а загальна ціна договору сторонами не збільшувалась.

На думку апелянта, вимоги прокурора про стягнення з ТОВ «ООЕК» були пред`явлені передчасно, оскільки прокурором не було доведено виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати цих коштів на користь Білгород-Дністровським МУВГ. Стягнення з відповідача коштів у розмірі 1 362 098,12 грн., за умови відсутності в матеріалах справи доказів пред`явлення Білгород-Дністровським МУВГ вимоги до відповідача щодо повернення цих коштів, є порушенням ч. 1 ст. 670 ЦК України.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі № 916/774/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Заступника керівника Одеської обласної прокуратури відмовити у повному обсязі.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/774/23 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2024.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/774/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2024 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі №916/774/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/774/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/774/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі №916/774/23; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 08.02.2025; призначено справу №916/774/23 до розгляду у розумний строк відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на 27.02.2025 о 11:30; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

27.02.2025 у судовому засіданні прийняли участь представник Південного офісу Держаудитслужби Куслій Т.Є. та прокурор Лянна О.А.

Представники інших учасників справи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2025, якою призначено справу №916/774/23 до розгляду на 27.02.2025 о 11:30, була отримана в електронному кабінеті Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» - 14.01.2025, Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства 14.01.2025.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 27.02.2025, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі №916/774/23, до суду не повідомлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі №916/774/23 по суті, не дивлячись на відсутність представників окремих учасників справи, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених представників у даному випадку не повинно заважати здійсненню правосуддя.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства проведено відкриті торги щодо закупівлі електричної енергії (електрична енергія з врахуванням послуги з передачі електроенергії), код за Єдиним закупівельним словником ДК 021:2015:09310000-5: Електрична енергія, в обсязі 4575460 кВт*год з очікуваною вартістю 11 600 000грн. Строк поставки товарів: з 01.06.2021 по 31.12.2021. Джерело фінансування закупівлі: державний бюджет України.

Оголошенні про проведення відкритих торгів оприлюднено в мережі інтернет на веб-порталі Prozorro за №UA-2021-03-29-001408-b.

Переможцем процедури відкритих торгів визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» з ціновою пропозицією 10 941 132,78 грн.

За результатами проведених торгів між Білгород-Дністровським МУВГ та ТОВ «ООЕК» 28.05.2021 було укладено договорі №67 про закупівлю електричної енергії у постачальника.

Відповідно до п.2.1 договору, за цим договором Постачальник продає електричну енергію, за кодом CPV за ДК 021:2015-09310000-5 Електрична енергія, Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно із умовами цього договору. Кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. визначено в обсязі 4575460 кВт*год, відповідно до Додатку 3 до Договору «Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії Споживачу (чем)».

Пунктом 2.3 договору передбачено, що строк постачання електричної енергії з 01.06.2021р. по 31.12.2021р.

Згідно п.5.1 договору, ціна цього договору на червень-грудень 2021 року становить 10 941 132,78 грн., у тому числі ПДВ 1 823 522,13 грн. Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є Додатком 2 до цього договору.

Ціна (тариф) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції Постачальника (п.5.2 договору).

Ціна електричної енергії має зазначатися Постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим договором, у тому числі у разі її зміни (п.5.4 договору).

Відповідно до п. 13.2. договору згідно з вимогами Закону України Про публічні закупівлі умови договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або піни пропозиції учасника, у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: 1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; 2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідкою(ми) (листом(ми)) (завіреними копіями цих довідки(ок) або листа(ів)) відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, або інформацією з вебсайту ДП Оператор ринку (htpp://www.oree.com.ua) (згідно з ч. 6, 9 ст.67 Закону України Про ринок електричної енергії, з урахуванням листа Мінекономрозвитку України від 14.08.2019 № 3304-04/33869-06 Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії) для документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку. Зміна ціни за одиницю товару застосовується з початку розрахункового періоду, в якому відбулися такі зміни; 3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку; 6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування; 7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Рlatts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни. Сторони можуть внести відповідні зміни у разі зміни регульованих цін (тарифів), при цьому, підтвердженням можливості внесення таких змін будуть чинні (введені в дію) нормативно-правові акти відповідного уповноваженого органу або держави щодо встановлення регульованих цін; 8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень ч. 6 ст. 41 Закону України Про публічні закупівлі.

Згідно з п. 13.4. договору постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов договору споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування, з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір. Постачальник зобов`язаний повідомити споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації постачальнику, якщо споживач не приймає нові умови.

Додатком №2 до договору «Комерційна пропозиція ПВЦ-індивідуальна комерційна пропозиція» визначено ціну на електричну енергію на дату проведення аукціону - 1, грн. за 1 кВт/год без ПДВ, ціна на електричну енергію з 20 липня 2021 року складає 2,191992 грн за 1 кВт/год без ПДВ.

17.08.2021 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну з 1 кВт*год у розмірі 2,6303904 грн., в т.ч. ПДВ 0,4383984грн., чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. в обсязі 4209112 кВт*год. Крім того, за умовами даної додаткової угоди, вона діє в частині розрахунків з 20.07.2021.

26.08.021 було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 2,64400 грн, в т.ч. ПДВ 0,274 грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021 року в обсязі 3876069 кВт*год. Крім того, за умовами даної додаткової угоди, вона діє в частині розрахунків з 01.08.2021.

28.08.2021 було укладено Додаткову угоду № 3 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 3,2084 грн, в т.ч. ПДВ 0,2014 грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. в обсязі 3573303 кВт*год. Крім того, за умовами даної додаткової угоди, вона діє в частині розрахунків з 01.08.2021.

25.11.2021 було укладено Додаткову угоду № 4 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 3,50074 грн, в т.ч. ПДВ 0,58346 грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021 року в обсязі 3409894 кВт*год. Крім того, за умовами даної додаткової угоди, вона діє в частині розрахунків з 20.10.2021.

26.11.2021 було укладено Додаткову угоду № 5 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 3,85045 грн, в т.ч. ПДВ 0,64174 грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021 року в обсязі 3261336 кВт*год. Крім того, за умовами даної додаткової угоди, вона діє в частині розрахунків з 20.10.2021.

29.11.2021 було укладено Додаткову угоду № 6 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 4,23511грн, в т.ч. ПДВ 0,70585грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. в обсязі 3126266 кВт*год. Крім того, за умовами даної додаткової угоди, вона діє в частині розрахунків з 20.10.2021.

28.12.2021 було укладено Додаткову угоду № 7 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою визначено новий строк постачання електричної енергії з 01.06.2021 до 31.03.2022.

28.12.2021 було укладено Додаткову угоду № 8 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору, зокрема зменшено ціну договору на 4 502 410,00 грн та визначено остаточну ціну у розмірі 6 438 722,78 грн. з ПДВ, а кількість електричної енергії 2061394 кВт*год.

19.01.2022 було укладено Додаткову угоду № 9 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору, зокрема збільшено ціну договору на 1 000 000,00 грн та визначено остаточну ціну у розмірі 7 438 722,78 грн з ПДВ, а кількість електричної енергії 2297515 кВт*год.

28.02.2022 було укладено Додаткову угоду № 10 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 4,297164 грн, в т.ч. ПДВ 0,716194 грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії в обсязі 2294105 кВт*год. Крім того, за умовами даної додаткової угоди, вона діє в частині розрахунків з 01.01.2022.

02.05.2022 було укладено Додаткову угоду № 11 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021. Даною додатковою угодою внесено зміни до істотних умов договору, зокрема зменшено ціну договору на 426 083,65 грн. та визначено остаточну ціну у розмірі 7 012 639,13 грн. з ПДВ, а кількість електричної енергії 2194951 кВт*год.

На виконання умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» поставило Білгород-Дністровському міжрайонному управлінню водного господарства 2 194 951 кВт*год загальною вартістю 7 005 199,13 грн, що підтверджується з наявних в матеріалах справи Актах прийняття-передавання та рахунках на оплату.

В свою чергу Білгород-Дністровське міжрайонне управління водного господарства сплатило на рахунок Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» 7 005 199,13 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Об`єм поставленої електричної енергії та сума грошових коштів, що була сплачена, сторонами спору не оскаржується.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

1. Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі: порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

За приписами ч. 4 ст. 23 Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Згідно із ч.ч.3,4 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 р., зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Європейський Суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях посилається на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованої на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав, про що зазначено в пункті 38 у справі "Менчинська проти Росії" № 42454/02,15.01.2009 року.

Принцип рівності процесуальних можливостей сторін в судовому провадженні є одним із елементів більш широкої концепції справедливого судового розгляду за змістом положень пункту 1 ст. 6 Конвенції. Ця концепція потребує "справедливого балансу між сторонами в справі", при цьому, що кожній стороні повинна бути надана розумна можливість представити свою позицію по справі в умовах, які не ставлять сторону в суттєво невигідне положення у порівнянні з її процесуальним опонентом.

Прокурор, присутній в судовому процесі, по суті виступає або "союзником", або "противником" сторін. І, навіть візуально, його виступ в суді дозволяє підсилити позицію тієї чи іншої сторони. А це може викликати "відчуття нерівності" у іншої сторони незалежно від форми такої участі прокурора (активного чи пасивного), що буде вважатися порушенням положень пункту 1 статті 6 Конвенції (див. справа "F.W. проти Франції" рішення від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27; цитується по Огляду судової практики Європейського суду з прав людини: роль прокурора при розгляді справ, що не відносяться до сфери кримінального права; перелік та зміст рішень а.с.35, Рада Європи 2011).

Підкреслюючи необхідність дотримання принципу рівності процесуальних можливостей сторін у справі Бацаніна проти Росії в пункті 27, Європейський Суд з прав людини визначив, що підтримка прокуратурою одної із сторін може бути виправдана за певних обставин, наприклад, для захисту інтересів вразливих людей, які, ймовірно, не в змозі самі захистити свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого кола громадян або в тих випадках, коли може бути ідентифікована власність, або інтереси держави потребують захисту (рішення у справі "Бацаніна проти Росії" № 8927/02 від 26 травня 2009 року).

У даному випадку пасивна поведінка державних органів, які мають відповідні повноваження для захисту інтересів держави, і, які ухилились від вчинення відповідних дій, стала підставою для допуску прокурора до участі у справі, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з метою захисту інтересів держави.

У контексті наведеного колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, відповідно до якої невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 ЗУ «Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічні висновки викладено у пунктах 38-40, 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Отже, прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави, має визначити компетентний орган та довести у чому полягає невжиття компетентним органом заходів для захисту порушених прав, які підлягають захисту у спосіб, який обрав прокурор, і зокрема, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Так при зверненні до суду з відповідним позовом в інтересах держави, прокурором зазначено позивачами Південний офіс Держаудитслужби та Білгород-Дністровське міжрайонне управління водного господарства.

Щодо представництва інтересів Південного офісу Держаудитслужби, колегія суддів зазначає наступне.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні унормовано положеннями Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та приписами Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого Постановою КМУ від 03.02.2016 № 43 (надалі - Положення).

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення аудиту, інспектування, перевірки та моніторингу закупівлі.

Статтею 5 Закону визначено, що контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель, який згідно зі ст. 2 цього Закону є одним з головних завдань органу державного фінансового контролю, здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.

П. 10 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», п. п. 3, 4, 9 ч. 4 Положення, Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства тощо.

Враховуючи викладене, Державна аудиторська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, зокрема, при здійсненні державних закупівель.

Відповідно до підпункту 17-2 пункту 4 Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань забезпечує, зокрема, самопредставництво в судах України без окремого доручення через державних службовців юридичної служби та інших структурних підрозділів Держаудитслужби відповідно до положень про такі структурні підрозділи Держаудитслужби, через державних службовців структурних підрозділів міжрегіональних територіальних органів відповідно до положень про такі органи.

Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

З урахуванням наведеного, Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 826/9672/17.

При цьому Держаудитслужба може бути позивачем у справі. Питання належності/неналежності цього органу залежить від обставин кожної конкретної справи, які мають з`ясовуватися у суді з наведенням відповідного обґрунтування у судовому рішенні (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).

Згідно пунктів 1, 3, 13 Положення, Південний офіс Держаудитслужби підпорядковується Держаудитслужбі та є її міжрегіональним територіальним органом. Офіс є юридичною особою публічного права. Основним завданням Офісу є реалізація повноважень Держаудитслужби на території Миколаївської, Одеської, Херсонської областей, а також на території інших областей за дорученням Голови Держаудитслужби та його заступників, Автономної Республіки Крим та в місті Севастополі.

Таким чином, посилання апелянта на те, що прокурор не мав права звертатися з позовом в інтересах Південного офісу Держаудитслужби, спростовується наведеними вище обставинами.

Одеською обласною прокуратурою направлявся запит №12-906ВИХ-22 від 07.09.2022 на адресу Південного офісу Держаудитслужби з метою отримання інформації щодо обізнаності Південного офісу Держаудитслужби про проведення Білгород-Дністровським МУВГ процедури закупівлі №UA-2021-03-29-001408-b, зокрема при укладенні додаткових угод №2 від 26.08.2021, №3 від 28.08.2021, №4 від 25.11.2021, №5 від. 26.11.2021, №6 від 29.11.2021, №10 від 28.02.22 до договору. Прокурор також просив повідомити про вжиті заходи, у тому числі шляхом звернення до суду із відповідним позовом, та чи планується вжиття заходів та яких саме до усунення вище перелічених порушень. Крім того, прокурор вказав, що у разі невжиття таких заходів у прокурора виникнуть підстави, передбачені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для звернення до суду з відповідним позовом в особі Південного офісу Держаудитслужби з метою захисту інтересів держави та усунення вказаних порушень.

Відповідно до відповіді Південного офісу Держаудитслужби №151507-17/2654-2022 від 16.09.2022 повідомлено, що Південним офісом Держаудитслужби не проводилась перевірка фактів, викладених у листі прокурор щодо зазначеної закупівлі, та відповідно не вживались заходи щодо оскарження вказаних додаткових угод та стягнення надмірно сплачених коштів. Крім того, Південний офіс Держаудитслужби зазначив, що викладені у листі факти будуть враховані під час планування заходів державного фінансового контролю.

В подальшому, 27.01.2023 Одеською обласною прокуратурою було направлено на адресу Південного офісу Держаудитслужби повідомлення №12-183ВИХ-23 про те, що прокурор підготовлено позовну заяву до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства до ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 1 362 098,12 грн. Прокурор вказав, що позовна заява буде найближчим часом скерована до суду.

Станом на 27.01.2023 у прокурора були відсутні відомості щодо вжиття Південним офісом Держаудитслужби будь-яких заходів усунення порушень закупівлі №UA-2021-03-29-001408-b, таким чином, Південний офіс Держаудитслужби не вживав заходів для захисту порушених прав держави, що в свою чергу надало прокурору право для звернення з позовом в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби.

Щодо представництва інтересів Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства, колегія суддів зазначає наступне.

При дослідженні вказаного питання необхідно звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 520/8065/19, у якій виснувано наступне.

«Абзацом 3 ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» передбачено заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Водночас чинне законодавство України не містить визначення поняття «державна компанія» як окремої організаційно-правової форми господарювання, а Державний класифікатор «Класифікація організаційно-правових форм господарювання» розмежовує такі організаційно-правові форми господарювання, як «державна організація (установа, заклад)» та «державна акціонерна компанія».

У преамбулі Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» визначено мету правового регулювання режиму діяльності НАН України, національних галузевих академій наук та вказано, що метою цього Закону є забезпечення ефективного використання державних коштів та майнового комплексу НАН України, національних галузевих академій наук щодо задоволення державних і суспільних потреб.

Таке формулювання співвідноситься із ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Якщо законодавцем виключено можливість представництва прокурором державних компаній, то така норма не може тлумачитись у спосіб розширення обсягу процесуальної заборони на інших суб`єктів господарювання, зокрема державних організацій (установ).

Оскільки позов у справі № 520/8065/19 подано прокурором в інтересах держави в особі НАН України, яка є державною неприбутковою бюджетною організацією, немає підстав вважати, що прокурор здійснює представництво інтересів державної компанії.

При встановленні у НАН України владних повноважень у спірних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду виходить із такого.

Згідно із частиною 1 ст. 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» об`єктами управління державної власності є, зокрема, державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування НАН України, галузевим академіям наук.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, НАН України, галузеві академії наук.

Аналіз приписів ст. 1, 3, 4, 6, 8 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Статуту дає підстави для висновку, що НАН України здійснює повноваження з управління об`єктами майнового комплексу, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, ефективно їх використовує та розпоряджається цими об`єктами майнового комплексу в межах, визначених законодавством, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.06.2022 в справі № 909/835/18, від 13.12.2022 в справі № 927/682/20, від 30.05.2023 в справі № 914/4127/21, та зазначити, що оскільки НАН України наділений повноваженнями щодо управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, тобто на основі законодавства здійснює управлінські функції, то прокурор має повноваження на представництво інтересів держави в особі НАН України, що відповідає приписам ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру».»

Відповідно до розділу І Положення про Білгород-Дністровське міжрайонне управління водного господарства, затвердженого наказом Державного агентства меліорації та рибного господарства України № 473 від 30.12.2022, останнє є бюджетною неприбутковою організацією, яка утворена та зареєстрована в порядку, визначеному законом, і належить до сфери управління Державного агентства меліорації та рибного господарства України.

Управління у межах своїх повноважень забезпечує на території Білгород-Дністровського району (Білгород-Дністровська, Дивізійська, Кароліно-Бугазька, Кулевчанська, Лиманська, Маразліївська, Мологівська, Петропавлівська, Плахтіївська, Саратська, Старокозацька, Сергіївська, Тзтарбунарська, Тузлівська, Успенівська та Шабівська територіальні громади) Одеської області вирішення питань щодо гідротехнічної меліорації земель та експлуатації державних водогосподарських об`єктів комплексного призначення, міжгосподарських меліоративних систем, здійснює від імені Держрибагентства виробничі та експлуатаційні функції з управління інженерною інфраструктурою меліоративних систем та її окремими об`єктами, що перебувають у державній власності.

Також, Управління, зокрема, зобов`язане здійснювати публічні закупівлі товарів, робіт і послуг за державні кошти відповідно до законодавства; забезпечувати цільове і раціональне використання бюджетних коштів; подавати до Держрибагентства бюджетну, фінансову, відомчу, статистичну звітність та іншу оперативну інформацію (розділ ІІІ Положення).

Майно Управління є державною власністю, закріплене за ним і належить йому на праві оперативного управління (розділ IV Положення).

Таким чином, Білгород-Дністровське МУВГ, будучи бюджетною неприбутковою організацією, здійснює повноваження з управління державними водогосподарськими об`єктами комплексного призначення, міжгосподарськими меліоративними системами, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, ефективно їх використовує та розпоряджається цими об`єктами майнового комплексу в межах, визначених законодавством, з метою задоволення державних та суспільних потреб, а також з цією ж метою здійснює публічні закупівлі товарів, робіт і послуг за державні кошти та забезпечує їх цільове і раціональне використання.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що Білгород-Дністровське УВГ, до відання якого належить забезпечення ефективного використання фінансових ресурсів, має здійснювати захист законних інтересів держави у цій сфері з метою уникнення незаконного витрачання коштів державного бюджету в результаті укладення оспорюваних додаткових угод в порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі».

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що під час розгляду позовної вимоги про визнання правочину недійсним відповідачами по справі мають бути всі сторони цього правочину, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (п. 38) зазначила, що оскільки позовну вимогу про визнання недійсним правочину вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 задовольнила позов прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби та замовника за договором про постачання електричної енергії до виконавця про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів. Отже, одна сторона правочину може бути позивачем у справах щодо визнання такого правочину недійсним, звертаючись із таким позовом до відповідача - іншої сторони правочину.

У постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).

В той же час, судова практика на яку посилається апелянт, є не релевантною у даному випадку.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначено, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Наприклад, у справі № 125/2157/19 спір виник між фізичними особами - між подружжям та особами, з якими укладались договори відчуження майна подружжя без відома іншого; у справі № 910/2392/22 спір стосувався визнання незаконним пункту рішення та визнання недійсною додаткової угоди до договору про надання в користування мисливських угідь, у справі № 670/23/18 предметом спору є визнання недійсним договору відступлення права за договором іпотеки, у справі № 318/1345/17 оскаржуються договори купівлі-продажу квартири та земельної ділянки.

У жодній з зазначених апелянтом постанов Верховного Суду (від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17) не йдеться про те, що у випадку звернення прокурора до суду для оскарження правочинів, укладених в межах публічної закупівлі, відповідачами у справі мають бути обидві сторони такого правочину.

Отже, постанови Верховного Суду, на які послався скаржник у апеляційній скарзі, ухвалені за іншої фактично-доказової бази, а також інших умов застосування правової норми, ніж у цій справі.

У справі 916/774/23, дійсність додаткових угод оскаржується саме стороною цих правочинів (Білгород-Дністровським МУВГ), а не іншою зацікавленою особою. Тому, оскільки встановлено, що одна сторона правочину може бути позивачем у справах щодо визнання такого правочину недійсним, звертаючись із таким позовом до відповідача - іншої сторони правочину, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Одеська обласна прокуратура правомірно визначила у якості позивача сторону спірних правочинів - Білгород-Дністровське міжрайонне управління водного господарства.

Одеською обласною прокуратурою направлявся запит №12-907ВИХ-22 від 07.09.2022 на адресу Білгород-Дністровського МУВГ з метою отримання інформації про вжитті Білгород-Дністровським МУВГ заходи, у тому числі шляхом звернення до суду із відповідним позовом, стосовно визнання недійсними додаткових угод №2 від 26.08.2021, №3 від 28.08.2021, №4 від 25.11.2021, №5 від. 26.11.2021, №6 від 29.11.2021, №10 від 28.02.22 до договору, а також стягнення надмірно сплачених грошових коштів, та чи планується вжиття заходів та яких саме до усунення вище перелічених порушень. Крім того, прокурор вказав, що у разі невжиття таких заходів у прокурора виникнуть підстави, передбачені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для звернення до суду з відповідним позовом в особі Білгород-Дністровського МУВГ з метою захисту інтересів держави та усунення вказаних порушень.

Відповідно до відповіді Білгород-Дністровського МУВГ №02-08/07-167 від 27.09.2022 повідомлено, що Білгород-Дністровське МУВГ не заперечує щодо представництва інтересів управління в суді та звернення з відповідним позовом.

В подальшому, 27.01.2023 Одеською обласною прокуратурою було направлено на адресу Білгород-Дністровського МУВГ повідомлення №12-183ВИХ-23 про те, що прокурор підготовлено позовну заяву до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства до ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 1 362 098,12 грн. Прокурор вказав, що позовна заява буде найближчим часом скерована до суду.

Станом на 27.01.2023 у прокурора були відсутні відомості щодо вжиття Білгород-Дністровським МУВГ будь-яких заходів усунення порушень закупівлі №UA-2021-03-29-001408-b, таким чином, Білгород-Дністровське МУВГ не вживало заходів для захисту порушених прав держави, що в свою чергу надало прокурору право для звернення з позовом в інтересах держави в особі Білгород-Дністровського МУВГ.

Таким чином, прокурором в повному обсязі дотримано вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підтвердження прокурором підстав для представництва інтересів держави, а наявність або відсутність порушених прав позивачів має встановлюватися судом під час розгляду справи по суті.

За таких обставин колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта про необхідність залишити позов без розгляду, адже доводи відповідача фактично зводяться до незгоди з позовними вимогами по суті, що є підставою для відмови у позові, а не для залишення позову без розгляду у порядку ст.226 ГПК України.

2. Щодо позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом, сторони уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі", який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Метою Закону України "Про публічні закупівлі" є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Положеннями ч.1 ст.5 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Статтею 20 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що відкриті торги є основною процедурою закупівлі (частина 1); під час проведення відкритих торгів тендерні пропозиції мають право подавати всі заінтересовані особи. Для проведення відкритих торгів має бути подано не менше двох тендерних пропозицій (частина друга).

Відповідно до п.8 ч.2 ст.22 цього Закону тендерна документація має містити проект договору про закупівлю з обов`язковим зазначенням порядку змін його умов.

Згідно з ч.1 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

У частині четвертій статті 41 цього Закону визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 652 ЦК України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

За змістом ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (пункт 2 цієї частини).

Таким чином, системний аналіз положень статей 651, 652 ЦК України та положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" дає підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі №927/636/21, від 07.12.2022 у справі №927/189/22, від 16.02.2023 у справі №903/383/22).

Верховний Суд у постанові 13.04.2023 по справі №908/653/22 вказав наступне:

"Верховним Судом у постанові від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18 наголошено, що можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених Законом України "Про публічні закупівлі".

Метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

Тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. Інше тлумачення відповідної норми Закону України "Про публічні закупівлі" нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/1058/21, від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, прийнятих у подібних правовідносинах, за наслідками розгляду спорів про визнання недійсними додаткових угод, що були укладені під час дії нової редакції Закону України "Про публічні закупівлі", яка вступила в законну силу 19.04.2020.".

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як вже було зазначено, положення п.2 ч.5 ст. 41 Закону №922-VIII прямо передбачають, що обов`язковою умовою для збільшення ціни договору є наявність підтверджених обставин коливання цін на ринку щодо відповідного товару, зокрема і електричної енергії.

При цьому чинне законодавство не передбачає, які саме документи мають підтверджувати факт коливання цін.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що частина п`ята статті 41 Закону №922-VIII дає можливість змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% та має на меті запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

Разом з тим, ця норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим.

Документи щодо коливання ціни повинні підтверджувати, чому відповідне підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні запропонованій замовнику на тендері та/або чому виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним (подібна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №915/346/18, від 12.02.2020 у справі №913/166/19, від 21.03.2019 у справі №912/898/18, від 25.06.2019 у справі №913/308/18, від 12.09.2019 у справі №915/1868/18).

Отже, виходячи з наведеного, суд зауважує, що предметом доведення та дослідження є обґрунтованість підстав для внесення змін до договору у зв`язку з істотною зміною обставин, а також дотримання визначеного Законом граничного розміру можливого відсоткового збільшення ціни договору.

Як вже було встановлено вище, додатком №2 до договору «Комерційна пропозиція ПВЦ-індивідуальна комерційна пропозиція» визначено ціну на електричну енергію на дату проведення аукціону - 1, грн. за 1 кВт/год без ПДВ, ціна на електричну енергію з 20 липня 2021 року складає 2,191992 грн за 1 кВт/год без ПДВ.

У даному випадку, між сторонами спору були укладені наступні додаткові угоди до Договору:

- Додаткова угода № 1 від 17.08.2021, (діє в частині розрахунків з 20.07.2021), якою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну з 1 кВт*год у розмірі 2,6303904 грн., в т.ч. ПДВ 0,4383984грн., чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. в обсязі 4209112 кВт*год. Відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 10 %.

- Додаткова угода № 2 від 26.08.2021, (діє в частині розрахунків з 01.08.2021), якою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 2,64400грн, в т.ч. ПДВ 0,274грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. в обсязі 3876069 кВт*год. Відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 21 %. При цьому, як зазначає прокурор, до додаткової угоди не додано належне обґрунтування необхідності внесення змін до Договору та документ, який підтверджував факт коливання ціни товару на ринку.

- Додаткова угода № 3 від 28.08.2021, (діє в частині розрахунків з 01.08.2021), якою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 3,2084грн, в т.ч. ПДВ 0,2014грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. в обсязі 3573303 кВт*год. Відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 33,1 %. При цьому, як зазначає прокурор, до додаткової угоди не додано належне обґрунтування необхідності внесення змін до Договору та документ, який підтверджував факт коливання ціни товару на ринку.

- Додаткова угода № 4 від 25.11.2021, (діє в частині розрахунків з 20.10.2021), якою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 3,50074грн, в т.ч. ПДВ 0,58346грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. в обсязі 3409894кВт*год. Відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 46,4 %. При цьому, як зазначає прокурор, до додаткової угоди не додано належне обґрунтування необхідності внесення змін до Договору та документ, який підтверджував факт коливання ціни товару на ринку.

- Додаткова угода № 5 від 26.11.2021, (діє в частині розрахунків з 20.10.2021), якою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 3,85045грн, в т.ч. ПДВ 0,64174грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. в обсязі 3261336 кВт*год. Відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 61 %. При цьому, як зазначає прокурор, до додаткової угоди не додано належне обґрунтування необхідності внесення змін до Договору та документ, який підтверджував факт коливання ціни товару на ринку.

- Додаткова угода № 6 від 29.11.2021, (діє в частині розрахунків з 20.10.2021), якою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 4,23511грн, в т.ч. ПДВ 0,70585грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії на червень-грудень 2021р. в обсязі 3126266 кВт*год. Відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 77,1 %. При цьому, як зазначає прокурор, до додаткової угоди не додано належне обґрунтування необхідності внесення змін до Договору та документ, який підтверджував факт коливання ціни товару на ринку.

- Додаткова угода № 10 від 28.02.2022, (діє в частині розрахунків з 01.01.2022), якою внесено зміни до істотних умов договору та визначено ціну за 1 кВ*год у розмірі 4,297164грн, в т.ч. ПДВ 0,716194грн, чим зменшено кількість предмету закупівлі, а саме кількість електричної енергії в обсязі 2294105 кВт*год. Відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 79,7%. При цьому, як зазначає прокурор, до додаткової угоди не додано належне обґрунтування необхідності внесення змін до Договору та документ, який підтверджував факт коливання ціни товару на ринку.

В обґрунтування свого права на підписання додаткових угод та збільшення ціни на одиницю товару відповідач посилається на документально підтверджений факт коливання ціни товару на ринку протягом дії договору, відтак, за доводами відповідача, сторони правомірно за взаємною згодою вносили зміни декілька разів у частині ціни за одиницю товару, але не більше ніж на 10 відсотків кожного разу, при цьому, що такі зміни не призвели до збільшення суми, визначеної в договорі.

Водночас, з урахуванням положень закону щодо можливості зміни ціни виключно у разі коливання ціни такого товару на ринку, дослідженню та встановленню підлягає наявність факту такого коливання в бік збільшення.

При цьому, приймаючи до уваги, що внесення змін до договору відбувається на підставі положень ст.652 ЦК України, першочерговим є питання можливості сторін передбачити таку зміну обставин та закласти її у підприємницький ризик.

Оскільки договір укладається за наслідком проведення тендеру та обрання переможця, який фактично запропонував найнижчу ціну, що відповідно є вигідним для покупця електричної енергії, за висновком суду істотність зміни ціни має розглядатися та оцінюватися не у порівнянні з найменшою ціною у період дії договору, а принаймні з ціною, що мала місце станом на момент подачі тендерної пропозиції.

Оцінюючи обґрунтованість підстав для внесення змін до договору шляхом укладання додаткових угод №2,3,4,5,6,10, колегія суддів зауважує, що як при укладанні означеної угоди в частині підвищення ціни, так і під час судового розгляду не обґрунтовано, чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, не наведено причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, відсутні докази того, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Крім того, колегія судів бере до уваги, що Верховним Судом, зокрема у постанові № 927/491/19 від 18.06.2021, зроблено правовий висновок, який є обов`язковим для суду за положеннями ст.236 ГПК України, про те, що Законом в редакції до 19.04.2020 встановлено імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених статтею 36 Закону, зокрема, у разі зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. При цьому в будь-якому випадку, незалежно від кількості додаткових угод, загальна сума збільшення не може перевищувати 10%.

Вказане є самостійною підставою для висновку про невідповідність додаткової угоди №2 положенням ст.41 Закону "Про публічні закупівлі".

В той же час, як було встановлено вище:

- додатковою угодою №2 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 21%;

- додатковою угодою №3 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 33,1%;

- додатковою угодою №4 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 46,4%;

- додатковою угодою №5 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 61%;

- додатковою угодою №6 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 77,1%;

- додатковою угодою №10 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 79,7%.

Тобто, укладаючи дані додаткові угоди було порушено гранично можливо межу підвищення ціни товару, що є самостійною підставою для визнання додаткових угоди недійсними.

Крім того, дія оскаржуваних додаткових угод в частині розрахунків розповсюджується на взаємовідносини, що виникли до моменту їх укладання, тому у даному випадку підлягають застосуванню положення ч.3 ст. 632 ЦК України, що унеможливлює внесення змін до договору після його виконання.

Внаслідок розповсюдження дії додаткових угод на попередні періоди фактично не було дотримано умов договору щодо повідомлення Постачальником Споживача про зміну умов договору не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування, що в свою чергу певною мірою позбавляло позивача можливості змінити постачальника електричної енергії з дотриманням положень договору (з повідомленням за 21 календарний день).

Погодження позивача на підписання додаткових угод не зумовлює їх правомірність та не впливає на висновки суду щодо недотримання сторонами законодавства про закупівлі.

Крім того, перемога у тендері (закупівля за державні кошти) та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення більш як на 79% шляхом укладення додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця та свідчить про свідоме заниження ним цінової пропозиції у тендері з метою перемоги.

В свою чергу, відповідач помилково тлумачить положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, як достатню для обох сторін підставу для збільшення ціни товару, оскільки положення цієї статті не застосовуються лише в частині строків зміни ціни, а й в частині обмежень більш ніж на 10% збільшення ціни за одиницю товару.

Таким чином, додаткові угоди №2,3,4,5,6,10 до договору мають бути визнані недійсними в силу статті 41 Закону №922-VIII, та, відповідно, не можуть породжувати жодних правових наслідків для сторін, а отже вимоги прокуратури в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо посилання апелянта на те, що визнання додаткових угод недійсними у повному обсязі є невірним, оскільки прокуратура обґрунтовує недійсність таких угод лише у зв`язку зі збільшенням ціни за одиницю товару, а оскільки угоди містять й інші умови, то має ставитися питання щодо недійсності угод лише в частині зміни ціни за одиницю товару.

Однак, відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.08.2021 у справі № 926/324/20 зазначено, що при застосуванні положень статей 215, 217 ЦК України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16).

Так, договір про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021 за своїм змістом є договором купівлі-продажу. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет і ціну.

Таким чином, вбачається, що ціна за одиницю товару є істотною умовою Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021 та додаткових угод №№ 2, 3, 4, 5, 6, 10 укладених до такого Договору, а отже вказані додаткові угоди можуть бути визнані недійсними лише у повному обсязі.

3. Щодо позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Недійсність додаткових угод означає, що зобов`язання сторін регулюються договором.

Відтак постачання електричної енергії споживачу і його оплата мали здійснюватися сторонами відповідно до умов укладеного договору №67 від 28.05.2021 та з урахуванням додаткової угоди №1.

Тобто вартість електричної енергії, поставленої до 20.07.2021, обраховується за ціною 2,391264 грн. за 1 кВт/год з ПДВ (ціна визначена договором №67), а вартість електричної енергії, поставленої починаючи з 20.07.2021, розраховуються за ціною 2,6303904 за 1 кВт/год з ПДВ (ціна визначена додатковою угодою № 1 додоговору №67)

В той же час, як було встановлено судом, відповідачем були виставлені рахунки за спожиту електричну енергію, сторонами договору було складено акти прийняття-передавання товарної продукції у загальному обсязі 2 194 951 кВт*год та Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства сплачено 7 005 199,13 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними у матеріалах справи.

За таких обставин, судом встановлено, що за вказаним договором використано 2 194 951 кВт*год, а саме 545 640 кВт*год до 20.07.2021 та 1 649 311 кВт*год після 20.07.2021, що відповідно за ціною, що передбачена договором в первісній редакції та додатковою угодою №1, до моменту укладання оспорюваних додаткових угод, мало складати 5 643 101,01 грн ((545 640 х 2,391264 = 1 304 769,29 грн) + (1 649 311 х 2,6303904 = 4 338 331,72)).

Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що грошові кошти в сумі 1 362 098,12 грн (7 005 199,13 грн - 5 643 101,01 грн) є такими, що були безпідставно одержані Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія", підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути Ізмаїльському управлінню водного господарства, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.

Висновок суду щодо кваліфікації вказаних коштів як таких, що підлягають поверненню згідно до ст.1212 ЦК України, цілком відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2321/22.

4. Щодо заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

27.08.2024 до Господарського суду Одеської області від відповідача надійшла заява про розстрочення виконання рішення суду, у якій останній просить суд у випадку задоволення позову прокуратури в частині стягнення з відповідача 1 362 098,12 грн, або іншої суми, яка буде визначена судом, розстрочити виконання рішення суду в цій частині строком на один рік рівними щомісячними платежами.

Відповідно до ч.1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Надання розстрочення виконання судового рішення є процесуальною дією суду, яка регламентована статтею 331 ГПК України та вчиняється судом за встановлення обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також, серед іншого, враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору та наявність стихійного лиха, інших надзвичайних подій тощо (п.п.1,3,4 ст. 331 ГПК України).

Вищезазначеними нормами визначено процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду, оскільки у процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Так, розстрочка означає виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі та допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У свою чергу, частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.12.2022 у справі №910/11949/21.

У зв`язку з тим, що розстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку продовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання розстрочення виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка чи розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..., а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Так, у пункті 40 рішення від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" Суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.

Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки чи розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо надання розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Таким чином, враховуючи, що необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія не надано суду жодних доказів на підтвердження існування виключних обставин, що можуть бути підставою для розстрочення виконання рішення суду, зокрема, наявності доказів, що підтверджують неможливість його виконання або обумовлюють наявність ускладнень під час виконання судового акту.

Також суд зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія, при поданні відповідної заяви про розстрочення виконання рішення суду строком на 1 рік, не було надано відповідних доказів та не доведено суду письмовими доказами наявності у відповідача можливості виконання рішення за умови розстрочення виконання такого рішення терміном саме на 1 рік.

В свою чергу введення в Україні воєнного стану не є безумовною підставою для розстрочення виконання судового рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у пунктах 59, 60, 61, 62 постанови від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, згідно із якими, відповідно до частини першої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що надання розстрочення виконання рішення в даній справі порушить баланс інтересів сторін, зокрема, не буде досягнуто мети виконання судового рішення з дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом стягувача. Розстрочення виконання судового рішення, за обставин відсутності доведення намірів боржника його добровільно виконувати, фактично сприятиме ухиленню від виконання ним свого обов`язку, а за наявності інфляційних процесів в економіці держави, суттєво та негативно вплине на фінансовий стан стягувача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про розстрочення виконання рішення суду у даній справі.

Як встановлено вище, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі №916/774/23 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі №916/774/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі №916/774/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 по справі №916/774/23 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 07.03.2025.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

С.В. Таран