ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2025 р. Справа№ 910/8610/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Хрипуна О.О.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 04.03.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора в інтересах держави

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2024

у справі № 910/8610/24 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави

до 1. Державної служби геології та надр України;

2. Акціонерного товариства «Дашуківські бентоніти»

про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права користування надрами

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24 повернуто позовну заяву заступника Генерального прокурора в інтересах держави до Державної служби геології та надр України та Акціонерного товариства «Дашуківські бентоніти» з посиланням на те, що:

- позивач робить висновок, що у цій справі прокурор є самостійним позивачем, оскільки Держгеонадра є одним з відповідачів, проте процесуальна конструкція позивача в частині набуття ним правового статусу самостійного позивача шляхом визначення уповноваженого державного органу відповідачем чинним ГПК України не передбачена;

- позивачем вірно зазначено, що відповідач 1 є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, є уповноваженим органом з питань реалізації угод про розподіл продукції та, який, серед іншого, видає в установленому порядку спеціальні дозволи на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами); зупиняє та анулює в установленому порядку дію спеціальних дозволів на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами), поновлює їх дію у разі зупинення; здійснює внесення змін до спеціальних дозволів на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами) та до угоди про умови користування надрами, продовжує строк дії спеціальних дозволів на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами) тощо. З огляду на вказане судом не прийнято до уваги твердження позивача про відсутність іншого компетентного органу, який міг звернутись до суду у даному випадку;

- у даному випадку, саме відповідач 1 (особа, що видала оспорений позивачем наказ) як уповноважений Державою Україна адміністративний орган наділений дискреційними повноваженнями приймати рішення з певною свободою розсуду - у даному випадку, саме відповідачу1 належить право видавати накази, вносити до них зміни чи скасовувати їх дію;

- при цьому процесуальний Закон не надає право прокурору переймати самостійним рішенням функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізують владні повноваження у наданих їм Законом межах;

- до того ж позивачем не визначено та не обґрунтовано в чому полягає у даному випадку порушення інтересів держави та не обґрунтовано необхідність захисту цих інтересів.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, заступник Генерального прокурора звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24 та направити справу до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

У апеляційній скарзі апелянт послався на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції неправильно застосовані норми ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а також порушено ст.ст. 53, 176 ГПК України.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- самостійне звернення до суду з цим позовом відповідає правовим висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18;

- у позовній заяві прокурор обґрунтував, у чом полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, а також навів підставу для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах як самостійний позивач, тобто виконав вимоги ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону Украхни «Про прокуратуру»

Також в тексті апеляційної скарги заступником Генерального прокурора викладено заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24.

Відповідно до витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2024 р. апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора у справі № 910/8610/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В.., судді Яковлєв М.Л., Хрипун О.О.

В тексті апеляційної скарги зазначено, що в додатках до апеляційної скарги міститься платіжна інструкція на одному аркуші, однак під час розкриття конверта, в якому надійшла апеляційна скарга, не виявлено вказаного у додатку документа, а саме платіжного доручення, про що складено відповідний акт № 910/8610/24/09.1-26/332/24 від 22.10.2024.

23.10.2024 до суду від заступника Генерального прокурора надійшов лист до якого в додаток до апеляційної скарги від 18.10.2024 додано платіжну інструкцію № 4391 від 18.10.2024 про сплату судового збору в сумі 3 028,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 заступнику Генерального прокурора поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника Генерального прокурора на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24, постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); матеріали справи № 910/8610/24 витребувано з Господарського суду міста Києва.

04.11.2024 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

06.11.2024 до суду від заступника Генерального прокурора надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Вказане клопотання задоволено ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2024, якою, серед іншого, справу призначено до розгляду на 19.12.2024 о 10 год. 10 хв.

Водночас 14.11.2024 до суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 2 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що:

- у цій справі органом, до компетенції якого віднесено повноваження здійснення захисту законних інтересів держави є відповідач 1, а відтак заступник Генерального прокурора мав би доводити або бездіяльність вказаного органу або неналежне виконання таким органом своїх функцій. При цьому матеріалами справи підтверджується, що відповідач 1 не бездіяв, а відреагував на спонукання прокурора звернутися до суду з цим позовом;

- звертаючись з апеляційною скаргою заступник генерального прокурора не спростував висновки суду першої інстанції, а фактично продублював позовну заяву.

У зв`язку з відпусткою судді Яковлєва М.Л., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 18.12.2024 по 10.01.2025 включно, відповідно до ч. 13 ст. 32 ГПК України з метою незмінності складу суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2024 розгляд апеляційної скарги призначено на 20.01.2025 об 11 год. 30 хв.

У зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному з 15.01.2025 по 20.01.2025, судове засідання у призначений час не відбулось, з огляду на що, після виходу судді Яковлєва М.Л. з відпустки, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 розгляд апеляційної скарги призначено на 30.01.2025 об 11 год. 50 хв.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 № 09.1-08/347/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/8610/24 у зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025 справа № 910/8610/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 прийнято до свого провадження апеляційну заступника Генерального прокурора в інтересах держави на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24.

Крім того, 24.01.2025 до суду від відповідача 2 надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку задоволено ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025.

30.01.2025 до суду від відповідача 2 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю представника в розгляді інших судових справ.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2025 задоволено заяву відповідача 2 про відкладення розгляду справи, розгляд апеляційної скарги відкладено на 13.02.2025 о 10 год. 00 хв. в режимі відеоконференції.

У зв`язку з участю судді Хрипуна О.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у нараді у період з 13.02.2025 по 14.02.2025 судове засідання у призначений час не відбулось, з огляду на що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 розгляд апеляційної скарги призначено на 04.03.2025 о 09 год. 30 хв.

Станом на 04.03.2024 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач 1 представників в судове засідання не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників відповідача 1 за наявними матеріалами апеляційного провадження.

В судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, відповідач 2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з наступних підстав.

У липні 2024 року заступник Генерального прокурора звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави до Державної служби геології та надр України та Акціонерного товариства «Дашуківські бентоніти» у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України від 09.07.2019 № 219 «Про продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами» щодо продовження АТ «Дашуківські бентоніти» строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 23.04.2001 № 2447, наданого Акціонерному товариству «Дашуківські бентоніти»;

- припинити Акціонерному товариству «Дашуківські бентоніти» права користування надрами за спеціальним дозволом на користування надрами від 23.04.2001 № 2447 у зв`язку із закінченням встановлено строку користування надрами.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю підстав для продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами № 2447 від 23.04.2001.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено строки надання сторонами відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

У підготовчому засіданні 24.09.2024, оцінивши наявні в матеріалах справи документи, суд першої інстанції, встановивши відсутність належного обґрунтування позивачем: в чому полягає порушення інтересів держави, не обґрунтовано необхідність захисту цих інтересів та не визначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції, ухвалою від 24.09.2024 залишив позовну заяву без руху та встановив строк усунення недоліків.

На виконання вказаної ухвали позивачем 01.10.2024 направлено до Господарському суду міста Києва заяву про усунення недоліків позовної заяви, при дослідженні якої суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказана заява за своїм змістом не відповідає вимогам статей 53 та 162 ГПК України.

Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов, з огляду на таке:

- сторінки 2-4 заяви про усунення недоліків наголошують на процесуальних можливостях прокурора у разі відсутності органу державної влади, до компетенції якого віднесені владні функції у спірних відносинах. Позивачем неодноразово виділяється за текстом словосполучення «у разі відсутності такого органу», проте прямий висновок про його відсутність позивач не робить, а натомість робить висновок (абзац четвертий сторінка 5 заяви про виправлення недоліків), що у цій справі прокурор є самостійним позивачем, оскільки Держгеонадра є одним з відповідачів;

- процесуальна конструкція позивача в частині набуття ним правового статусу самостійного позивача шляхом визначення уповноваженого державного органу відповідачем чинним ГПК України не передбачена;

- відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

- дії позивача у даному випадку порушують наведені норми прямої дії;

- позивачем вірно зазначено, що відповідно до статей 11, 61, 62 тощо Кодексу України про надра та Затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1174 від 30.12.2015 Державна служба геології та надр України (відповідач1) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, є уповноваженим органом з питань реалізації угод про розподіл продукції;

- Державна служба геології та надр України, у тому числі, видає в установленому порядку спеціальні дозволи на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами); зупиняє та анулює в установленому порядку дію спеціальних дозволів на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами), поновлює їх дію у разі зупинення; здійснює внесення змін до спеціальних дозволів на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами) та до угоди про умови користування надрами, продовжує строк дії спеціальних дозволів на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами) тощо;

- враховуючи наведене, твердження позивача про відсутність іншого компетентного органу, який міг звернутись до суду у даному випадку судом не приймаються до уваги;

- у даному випадку, саме відповідач 1 (особа, що видала оспорений позивачем наказ) як уповноважений Державою Україна адміністративний орган наділений дискреційними повноваженнями приймати рішення з певною свободою розсуду - у даному випадку, саме відповідачу1 належить право видавати накази, вносити до них зміни чи скасовувати їх дію. При цьому процесуальний закон не надає право прокурору переймати самостійним рішенням функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізують владні повноваження у наданих їм законом межах;

- крім того, позивачем взагалі не визначено які саме інтереси Держави порушують відповідачі у справі і не надано обґрунтування в чому полягає порушення і що ці інтереси потребують судового захисту, а загальне твердження без будь-якої конкретизації про порушення інтересів не може бути визнано належним виконанням вимог ухвали суду від 24.09.2024;

- вказане свідчить про те, що позивачем не визначено та не обґрунтовано в чому полягає у даному випадку порушення інтересів держави та не обґрунтовано необхідність захисту цих інтересів, що свідчить про те, що судом встановлено факт невиконання позивачем вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у даній справі.

За таких обставин, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24 позовну заяву заступника Генерального прокурора в інтересах держави до Державної служби геології та надр України та Акціонерного товариства «Дашуківські бентоніти» повернуто, з чим колегія суддів не може погодитись з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує, що, прокурор у цій справі №910/8610/24 звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.

Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»:

- представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);

- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3).

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абз. 1- 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18).

У цій справі № 910/8610/24 суд першої інстанції, встановивши, що органом уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є саме відповідач 1 (особа, що видала оспорений позивачем наказ) дійшов висновків про те, що саме відповідачу 1 належить право видавати накази, вносити до них зміни чи скасовувати їх дію, зауваживши на тому, що процесуальний закон не надає право прокурору переймати самостійним рішенням функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізують владні повноваження у наданих їм законом межах.

Колегія суддів зазначає про те, що, у згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, викладено, зокрема, наступні висновки:

- частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах);

- встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача;

- тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов;

- іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.18).

Колегія суддів зазначає про те, оскільки прокурор у цій справі №910/8610/24 звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач, то визначений ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу, відсутній.

За наведеного, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.12).

У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.20).

Таким чином, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.

У цій справі, яка розглядається, прокурор звернувся з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача 1 від 09.07.2019 № 219 «Про продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами» та припинити відповідачу 2 право користування надрами за спеціальним дозволом на користування надрами від 23.04.2001 № 2447 у зв`язку із закінченням встановлено строку користування надрами.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю підстав для продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами № 2447 від 23.04.2001 року.

Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 вказала про те, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Узагальнюючи наведені у вказаній постанові висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Колегія суддів зазначає про те, що у цій справі № 910/8610/24 прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави як самостійний позивач, просить визнати незаконним та скасувати наказ відповідача 1 від 09.07.2019 № 219 «Про продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами» та припинити відповідачу 2 право користування надрами за спеціальним дозволом на користування надрами від 23.04.2001 № 2447 у зв`язку із закінченням встановлено строку користування надрами.

Вказане свідчить про те, що прокурор стверджує саме про порушення відповідачем 1 положень чинного законодавства. В свою чергу, як вірно встановлено судом першої інстанції, саме відповідач 1 є органо уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

В той же час, підставами звернення прокурором з даним позовом до суду є саме вчинені таким органом (відповідачем 1) порушення законності у своїй діяльності, а предметом - визнання незаконним та скасування його наказу.

Тобто в даному випадку існує ситуація за якої орган, який й би мав здійснювати захист інтересів держави, пов`язаних із ефективним використанням природних ресурсів, сам же виступає суб`єктом їх порушення.

Наведене свідчить про фактичну неможливість захисту таким органом порушених прав держави в межах спірних правовідносин в судовому порядку, адже навіть при вчиненні ним відповідних дій буде створено процесуальну неспроможність вирішення такого спору судом, адже поєднання позивача і відповідача в одній особі свідчить про відсутність спору як такого (є неможливим розгляду спору Державної служби геології та надр України до Державної служби геології та надр України про визнання незаконним та скасування її наказу).

Тому прокурор цілком правомірно визначив себе самостійним позивачем в межах даного спору, адже Державна служба геології та надр України є та має бути відповідачем у такому спорі в силу допущення саме нею порушень законності в межах спірних правовідносин.

Колегія суддів вважає, що за обставин, що склались, висновок суду першої інстанції стосовно непідтвердження прокурором підстав для представництва інтересів держави в суді, не узгоджується з викладеною вище останньою актуальною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень частин 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частин 4, 5 статті 53 ГПК України, викладеною в постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, оскільки дійшовши відповідного висновку, суд першої інстанції не звернув увагу на доводи прокурора, якими він обґрунтовував наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави, не врахував право прокурора звернутися до суду в інтересах держави як самостійного позивача, у випадку якщо орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

До того ж колегія суддів зауважує на тому, що згідно з висновком, викладеним у вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати, і в таких справах виникають підстави для застосування положень п. 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 54; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.41; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.58), проте оскаржувана ухвала у повній мірі таким висновкам не відповідає.

Підсумовуючи наведене, враховуючи те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, обґрунтував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, вказавши на те, що відповідний орган, який є учасником спірних правовідносин, сам допустив порушення інтересів держави, висновок суду першої інстанції, про те, що позивачем не визначено та не обґрунтовано в чому полягає у даному випадку порушення інтересів держави та не обґрунтовано необхідність захисту цих інтересів є помилковим.

Водночас колегія суддів зауважує на тому, що, як слідує з матеріалів справи, у цій справі відповідачем 2 до суду першої інстанції подавалось клопотання про закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України з підстав непідсудності цього спору господарським судам, проте суд першої інстанції правової оцінки такому клопотанню не надав та не вирішив питання щодо юрисдикційності вказаного позову, водночас вирішення питання щодо підсудності цього спору фактично є першочерговим. При цьому колегія суддів зазначає про те, що встановлення вказаних обставин знаходиться поза межами розгляду у цьому апеляційному провадження, а відтак колегія суддів правової оцінки доводам відповідача 2 щодо наявності підстав для закриття провадження не надає.

З огляду на вказані обставини, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для повернення позовної заяви заступника Генерального прокурора в інтересах держави до Державної служби геології та надр України та Акціонерного товариства «Дашуківські бентоніти», з визначених у оспорюваній ухвалі підстав, відсутній.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За приписами ч. 3 ст. 271 ГПК України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Статтею 280 ГПК України встановлено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореної ухвали судом першої інстанції мало місце неправильне застосування норм процесуального права, а відтак, ухвала Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24 підлягає скасуванню, а справа - передачі на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга заступника Генерального прокурора підлягає задоволенню.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (ч. 14 ст. 129 ГПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 у справі № 910/8610/24 скасувати.

3. Передати справу № 910/8610/24 на розгляд Господарського суду міста Києва.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 04.03.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді С.А. Гончаров

О.О. Хрипун