РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.03.2025Справа № 910/16072/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Ятковської К.К., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та до Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» (01011, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 4-а) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного підприємства «ЕКОФРЕШ» (74840, Херсонська область, Каховський р-н, с. Роздольне, Комплекс будівель, буд. 6). про визнання договору поруки недійсним,

За участю представника відповідача - Сандуляк С.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.12.2024 в системі «Електронний суд» представником ОСОБА_1 сформовано позовну заяву до ОСОБА_2 та до Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» про визнання недійсним договору поруки 12/Д2-КБ/3332 від 07.09.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та була передана 28.12.2024 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка не надавала згоди чоловіку - відповідачу-1 на укладення договору поруки, і цей договір виходить за межі дрібного побутового правочину, а його виконання може призвести до звернення стягнення на спільне майно подружжя набуте відповідачем-1 за час шлюбу, тому вважає, що цей договір суперечить нормам чинного законодавства.

Ухвалою суду від 03.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.01.25 о 10:55 год.

15.01.2025 в системі «Електронний суд» представником відповідача 2 сформовано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник зокрема зазначив, що оскільки договір поруки укладено не в інтересах сім`ї, він не породжує для другого з подружжя жодних обов`язків і за зобов`язаннями поручителя за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. За зобов`язаннями того з подружжя, хто є поручителем, стягнення може бути накладено лише на особисте майно поручителя. Кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

З огляду на викладене представник вважає, що немає законних підстав для визнання договору поруки недійсним у зв`язку з ненаданням згоди поручителю на його укладення другого з подружжя.

23.01.2025 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано заяву про виправлення описки, а також про уточнення позовних вимог.

28.01.2025 в системі «Електронний суд» представником Приватного підприємства «Екофреш» сформовано заяву про вступ у справу як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

29.01.2025 в системі «Електронний суд» представником відповідача 1 сформовано відзив на позовну заяву, у відповідності до якого представник просив задовольнити повністю позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» про визнання недійсним договору поруки.

Ухвалою суду від 29.01.2025 виправлено допущену описку в ухвалі суду від 03.01.2025 у справі № 910/16072/24 та вважати вірним наступний текст:

« 26.12.2024 в системі «Електронний суд» представником ОСОБА_1 сформовано позовну заяву до ОСОБА_2 та до Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» про визнання недійсним договору поруки 12/Д2-КБ/3332 від 07.09.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та була передана 28.12.2024 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.».

29.01.2025 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано заяву про проведення судового засідання у справі № 910/16072/24, призначене на 30.01.2025 року о 10 год. 55 хв., без участі представника позивача.

Ухвалою суду від 30.01.2025 відкладено підготовче засідання у справі № 910/16072/24 на 13.02.25 о 10:40 год. та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне підприємство «ЕКОФРЕШ» (74840, Херсонська область, Каховський р-н, с. Роздольне, Комплекс будівель, буд. 6).

30.01.2025 в системі «Електронний суд» представником Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» сформовано додаткові пояснення, а саме долучено докази надіслання відзиву третій особі.

13.02.2025 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано заяву про проведення судового засідання у справі № 910/16072/24, призначене на 13.02.2025 року о 10 год. 40 хв., без участі представника Позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2025 закрито підготовче провадження у справі № 910/16072/24 та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.03.2025 о 12:00 год.

03.03.2025 в системі «Електронний суд» представником третьої особи сформовано клопотання про розгляд судової справи № 910/16072/24, який призначено на 04.03.2025 р. о 12:00 год., на іншу дату.

Останнє обґрунтоване тим, що представник ПП «Екофреш» 04.03.2025 року о 12:00 год. братиме участь в іншому судовому засіданні у розгляді по суті справи № 910/10512/24, у якій адвокат Валентин Гамей здійснює захист іншого клієнта.

Представник звертає увагу на те, що вищевказане судове засідання буде проходити в м. Харків у зв`язку з чим представник фізично позбавлений можливості встигнути, зокрема, й в режимі відеоконференції, на судове засідання по справі № 910/16072/24.

03.03.2025 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано клопотання про відкладення розгляду справи.

Останнє обґрунтоване тим, що представник Позивача не має можливості з`явитися на зазначене судове засідання, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, спричиненою гострим захворюванням.

У судове засідання 04.03.2025 з`явився представник відповідача 2, представники від позивача, від відповідача 1 та третьої особи у судове засідання не прибули, повідомлялись належним чином.

Представник відповідача 2 заперечував стосовно клопотання представника позивача та третьої особи про відкладення розгляду справи.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Крім того, в разі неможливості забезпечити явку іншого представника в судове засідання, представництво інтересів позивача, а також третьої особи могла здійснювати безпосередньо позивачка, а стосовно третьої особи представництво міг здійснювати безпосередньо керівник останнього у відповідності до ч.3 ст.56 ГПК України у якій зазначається, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 березня 2018 року в справі № 910/6853/16.

Учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом відповідно до ч.2 ст.42 ГПК України.

Відповідно до ч.1 статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Також суд звертає увагу представника позивача, що у разі неможливості з`явитися фізично, шляхом прибуття до Господарського суду міста Києва, в судове засідання або направити уповноваженого представника до суду для участі в призначеному судовому засіданні, останній не позбавлений був права приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (Постанова Великої Палати Верховного Суду № 140/1770/19 від 19.01.2023).

У той же час представником позивача не було надано жодних доказів на підтвердження хвороби представника.

За таких обставин суд дійшов висновку відмовити в клопотанні позивачу та третій особі у відкладенні розгляду справи.

В судовому засіданні 04.03.2025 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

07.09.2021 між Приватним підприємством «Екофреш» (позичальник) та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» (кредитор) укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій №01/Д2-КБ/2808 (Основний договір), відповідно до п. 1.1 якого кредитор зобов`язується здійснювати на користь позичальника кредитні операції у межах загального ліміту та сублімітів, передбачених п. 1.2, 1.3 Генерального договору, в порядку, визначеному статтею 2 Генерального договору, а позичальник зобов`язаний виконати усі обов`язки, що витікають зі змісту кредитної операції, Генерального договору, Умов до договорів, і здійснити повне погашення заборгованості у межах строку кредитної операції.

Загальний ліміт становить 50 000 000,00 грн. Останній день строку дії загального ліміту - 30.12.2026 або інша дата, визначена відповідно до ст. 8 Генерального договору.

Відповідно до п. 4.1 Генерального договору (Основного договору) виконання зобов`язань позичальника, що виникають (у т.ч. виникнуть у майбутньому) за Генеральним договором та/або Договорами забезпечується: іпотекою; порукою відповідно до договору поруки, що укладається між кредитором фі поручителем - ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Радужне»; будь-якими іншими договорами забезпечення, що вчинені на користь кредитора протягом строку дії Генерального договору.

07.09.2021 між ОСОБА_2 (далі - відповідач 1, поручитель) та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» (далі - відповідач 2, кредитор) укладено договір поруки № 12/Д2-КБ/3332, відповідно до п. 1.1 якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов Основного договору, порукою за цим договором забезпечується виконання забезпечених зобов`язань у повному обсязі, включаючи, але не обмежуючись, сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та сплату нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України сум тощо.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка ОСОБА_1 зазначала, що вона як дружина ОСОБА_2 , була повідомлена про існування Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/Д2-КБ/2808 від 07.09.2021 та укладеного в рамках дії зазначеного Генерального договору Кредитного договору №010/Д2-КБ/3/68 від 27.07.2022.

Крім того, за попереднім повідомленням та погодженням з позивачем було погоджено договори, які укладалися між АТ «Райффайзен Банк» та ПП «Екофреш», а також договори банку з ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитних зобов`язань ПП «Екофреш» перед АТ «Райффайзен Банк», у тому числі договір на передачу в іпотеку нерухомого майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Позивачка зазначала, що станом на момент укладення зазначених правочинів вона повністю усвідомлювала обсяги відповідальності, які покладалися на відповідача 1 у зв`язку з укладенням вказаних договорів.

Разом з тим, ані відповідач 1, ані відповідач 2 не повідомили її про укладення договору поруки № 12/Д2-КБ/3332 від 07.09.2021.

Посилаючись на те, що вона не надавала згоди чоловіку - відповідачу-1 на укладення договору поруки № 12/Д2-КБ/3332 від 07.09.2021, і цей договір виходить за межі дрібного побутового правочину, а його виконання може призвести до звернення стягнення на спільне майно подружжя набуте відповідачем-1 за час шлюбу, просила визнати його недійсним.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Разом з цим, в статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, поки це не буде спростовано, зокрема на підставі судового рішення.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. При цьому, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, постанова Верховного Суду від 04.04.2023 у справі № 924/1351/20 (924/1175/21)).

Відповідно до частини третьої ст. 368 ЦК України та частини першої ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Майном згідно із частиною першою ст. 190 ЦК України вважаються не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки.

На підставі частини четвертої ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Частиною першою ст. 553 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Оскільки договір поруки укладено не в інтересах сім`ї, він не породжує для другого з подружжя жодних обов`язків і за зобов`язаннями поручителя за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. За зобов`язаннями того з подружжя, хто є поручителем, стягнення може бути накладено лише на особисте майно поручителя. Кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Отже, для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 910/7967/19.

Отже, немає законних підстав для визнання договору поруки недійсним у зв`язку з ненаданням згоди поручителю на його укладення другого з подружжя.

Враховуючи викладене вище у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 07.03.2025

Суддя Владислав ДЕМИДОВ