ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2025р. Справа № 904/5700/24

За позовом: Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, м. Люботин Харківської області (позивач)

До: Товариства з обмеженою відповідальністю «Груп Інтрейд», м. Дніпро

Про: визнання недійсним пункту договору та стягнення 213 882,63грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

Без участі представників сторін

СУТЬ СПОРУ:

Харківська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області (позивач) звернулась з позовом до ТОВ «Груп Інтрейд» (відповідач) про визнання недійсним п.5.1 договору №04-67 від 28.11.23р. в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 200 666,67грн. та стягнення з ТОВ «Груп Інтрейд» на користь Люботинської міської ради Харківської області 213 882,63грн. (в т.ч. 200 666,67грн.- сплачений ПДВ (основний борг), 4 667,56грн. - 3% річних, 8 548,40грн. - інфляційних втрат).

Ухвалою суду від 02.01.25р. відкрите провадження у справі №904/5700/24 за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ГПК України, без призначення судового засідання та виклику сторін - за наявними у ній матеріалами.

ТОВ «Груп Інтрейд» (відповідач) заперечує проти позовних вимог та вказує, що за вказаним договором товар оплачено без врахування ПДВ, а в процесі формування договору та специфікації до нього позивачем помилкову було вказано суму ПДВ, підтвердження даної обставини є лист Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області №03-36/3099 від 09.09.24р.

Від Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області надійшли пояснення по справі, в яких зазначено, що ним на користь ТОВ «Груп Інтрейд» сплачено за видатковою накладною №1189 від 15.12.23р. - 1 204 000,00грн. без врахування ПДВ.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

За результатами проведення процедури закупівлі №UA-2023-11-02-014398-а 28.11.23р. між Виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області (замовник) та ТОВ «Груп Інтрейд» (постачальник) укладено договір №04-67 про закупівлю товарів - «Квадрокоптери DJI Mavic 3Т (або еквівалент), Mavic 7 Classiс (або еквіваленті)» , код ДК 021:2015: 34710000-7 «Вертольоти, літаки, космічні та інші літальні апарати з двигуном». Закупівля товару здійснюється для підтримки ЗСУ, підрозділів територіально оборони, національної гвардії України та інших оборонних органів в частині матеріального забезпечення. (п. 1.1.). Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором та згідно зі специфікацією (додаток 1), поставити товар, а замовник - прийняти та оплатити такий товар. (п. 1.2.). Найменування та кількість товару зазначені у специфікації до цього договору, що є його невід`ємною частиною на весь термін дії договору (п. 1.3.). Обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків (п. 1.4.). Строк поставки товару - до 30.11.23р. (п. 3.1.). Місце поставки товару: 62433, Україна, м. Люботин, Харківська область, вул. Слобожанська, 26. (п. 3.2.). Кількість товару 6 шт. , DJI Mavic 3Т (або еквівалент) 5шт., Mavic 7 Classiс (або еквіваленті» - 1шт. (п.3.3.). Ціна договору становить 1 204 000,00грн. у т.ч. ПДВ 200 666,67грн. Ціна за одиницю товару зазначена в специфікації (додаток 1) до цього договору, та включає в себе витрати на доставку товару, транспортування та розвантаження. (п. 5.1.). Оплата за фактично переданий товар здійснюється у безготівковій формі протягом 30 календарних днів з дати підписання представником замовника накладної (видаткової накладної) (п. 6.1.). Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.23р. (п. 11.1.).

Відповідно до специфікації від 28.11.23р. сторони узгодили, що вартість товару, що поставляється за договором 1 204 000,00грн. в т. ч. ПДВ - 200 666,67грн.

30.11.24р. сторони уклали додаткову угоду №1 до вищезазначеного договору, відповідно до якої змінили п.3.1. договору, виклавши його наступній редакції: «Строк (термін) поставки (передачі) товару: впродовж 5 календарних днів з дати підписання цього договору уповноваженими представниками обох сторін, але не пізніше 15.12.23р.».

На виконання умов договору позивач здійснив на користь відповідача оплату в сумі 1 204 000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №4 від 21.12.23р. (в призначенні платежу вказано оплата за договором без ПДВ ). В свою чергу відповідач поставив позивачу товар на суму 1 204 000,00грн., що підтверджується видатковою накладною №1189 від 15.12.23р. (в якій також вказана вартість товару в розмірі 1 204 000,00 грн. без ПДВ ).

Прокурор зазначає, що включення до вартості поставленого товару згідно з договором №04-67 від 28.11.23р. податку на додану вартість у розмірі 200 666,67грн. та подальша його сплата постачальнику не відповідає вимогам підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та постанові Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.22р., а сплачені кошти у сумі 200 666,67грн. є безпідставно набутим майном, які підлягають стягненню з відповідача .

Здійснивши оцінку обґрунтованості заявлених вимог, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (ст. ст. 628, 638 ЦК України, ст.ст. 180, 189 ГК України).

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 ГК України).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

У даних правовідносинах можливо припустити, що спірний договір міг бути укладений сторонами без включення до нього умов щодо ПДВ. При цьому, суд зауважує, що хоча ПДВ і включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну (істотною умовою) в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися за погодженням сторін. Подібний за змістом правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 та від 03.12.2021 у справі №910/12764/20.

Податок на додану вартість, визначений в підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. «а» п. 185.1 ст. 185 ПК України).

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року № 389-УШ «Про правовий режим воєнного стану"» (далі Закон № 389-VIII), Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні"» (далі - Указ № 64/2022) на території України введено воєнний стан. Указ № 64/2022 затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні».

Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.22р. «Про деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

За таких обставин, недотримання під час укладення договору №04-67 від 28.11.23р. вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022, яка застосовується з 24.02.22р., зумовлює існування підстав для визнання такого договору недійсним в частині включення податку на додану до загальної ціни договору.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України.

Оскільки відповідач, в рахунок оплати поставленого товару отримав від позивача суму ПДВ у розмір 200 666,67грн. при тому, що відповідний товар підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, суд погоджується з доводами прокурора про необхідність повернення різниці в сумі 200 666,67грн. в порядку ст. 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.02.22р. у справі №916/707/21.

На підставі викладеного з урахуванням встановлених обставин, заявлені прокурором вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Одночасно заперечення відповідача та позивача суд оцінює критично, оскільки вартість товару саме у рахуванням ПДВ погоджена сторонами в п.5.1. договору та у специфікації до нього. А зазначення у видатковій накладній про поставку цього товару та у платіжній інструкції про його оплату вартості товару у розмірі, погодженому у тексті договору з урахуванням ПДВ, не свідчить про несплату покупцем ПДВ.

Окрім того, прокурором нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 4 667,56грн. та інфляційні втрати у сумі 8 548,40грн.

За змістом статей 625, 1212 ЦК України положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позивачі викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічна правова позивачі викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц.

Враховуючи вищевказані норми, судом здійснено перерахунок 3% річних за період з 23.12.23р. по 01.10.24р., що склав 4 671,66грн. та інфляційних втрати за період, який визначено позивачем, який склав 12 960,54грн. Однак враховуючи те, що суд не може вийти за межі позовних вимог, задоволенню підлягають заявлені позивачем 3% річних у розмірі 4 667,56грн. та інфляційні втрати у розмірі 8 548,40грн.

Щодо представництва Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3 ст. 53 ГПК України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 ГПК України).

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17.

Разом із цим, чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.

Нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень.

Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

У постанові від 24.04.2019 по справі №911/1292/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив: «Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява №61517/00, пункт 27).

Водночас, є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти російської федерації» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.»

Прокурор у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» 03.09.24р. направив на адресу Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області повідомлення №53-4288вих-04 про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів до захисту інтересів держави шляхом повернення зайво сплачених коштів.

Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області листом №03-36/3099 від 09.09.24р. повідомило, що за вказаним договором податок на додану вартість відповідачем не повернуто, оскільки він сплачений без нього, крім того, відповідач зазначив, що помилково його вказав у договорі.

Прокурор зазначав, що ним розцінена така поведінка позивачів як нездійснення уповноваженими органами, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, захисту інтересів держави, причиною чого є воєнний стан, а тому така усвідомлена пасивна поведінка позивачів є достатніми підставами для звернення прокурора до суду для захисту інтересів держави.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.20р. у справі №912/2385/18, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Отже, у цій справі прокурор, звертаючись з позовом до суду, дотримався передбачених чинним законодавством вимог для представництва інтересів держави.

З огляду на вказане вище у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області - задовольнити.

2. Визнати недійсним пункт 5.1 договору №04-67 від 28.11.23р., який укладено між Виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області та ТОВ «Груп Інтрейд», в частині включення до ціни договору суми ПДВ.

3. Стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Груп Інтрейд» (49005, м. Дніпро, вул. Лешко-Попеля, буд. 13 літ. А-2, нежит. прим. 2-18; ) на користь позивача - Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області (62433, м. Люботин Харківської області, вул. Слобожанська, 26; ): 200 666,67грн - суми сплаченого ПДВ, 4 667,56грн. - 3% річних та 8 548,40грн. - інфляційних втрат.

4. Стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Груп Інтрейд» (49005, м. Дніпро, вул. Лешко-Попеля, буд. 13 літ. А-2, нежит. прим. 2-18; ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (рахунок UA0025746, МФО 820172 в ДКСУ м. Київ, ): 4 989,00грн. - витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення складено та підписано без його проголошення 07.03.25р.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Васильєв О.Ю.