ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" лютого 2025 р. Cправа № 902/1224/24

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука В.В., за участю секретаря судового засідання Розгон Н.В., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: заступника керівника Вінницької окружної прокуратури (пров. Цегельний, 8. м. Вінниця, 21020) в інтересах держави в особі Вінницької міської ради (вул. Соборна, м. Вінниця, 21050)

до: Фізичної особи-підприємця Кифорук Ірини Анатоліївни ( АДРЕСА_1 )

про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомості

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява №50/17162вих-24 від 19.11.2024 (вх. № 1277/24 від 21.11.2024) заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради з вимогою зобов`язати Фізичну особу-підприємця Кифорук Ірину Анатоліївну усунути перешкоди Вінницькій міській раді у користуванні земельними ділянками загальною площею 0,0143 га, з них: площею 0,0067 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та площею 0,0076 га, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою), які розташовані на території Вінницької міської ради, привівши їх у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: нежитлової будівлі, загальною площею 34,1 кв.м. та літнього майданчику, за адресою: вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській в м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька область).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2024 справу розподілено судді Матвійчуку В.В.

У зв`язку із встановленими судом недоліками позовної заяви, що перешкоджали відкриттю провадження у справі, суд, ухвалою від 26.11.2024, постановив позовну заяву Вінницької окружної прокуратури № 50/17162вих-24 від 19.11.2024 залишити без руху та встановив прокурору строк для усунення виявлених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали.

Заявою № 50/17554вих-24 від 27.11.2024, що надійшла до суду 29.11.2024 (вх. №01-34/11775/24), прокурором усунено недоліки позовної заяви.

Суд, ухвалою від 03.12.2024 за вказаним позовом відкрив провадження у справі №902/1224/24 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 24.12.2024.

За результатами слухання справи 24.12.2024, судом відкладено підготовче засідання на 23.01.2025, про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі.

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 25.02.2025, про що 23.01.2025 постановлено протокольну ухвалу.

25.02.2025 на адресу суду надійшла заява № б/н віл 25.02.2025 (вх. № 01-34/1927/25) представника позивача Мичківського І.П. про розгляд справи за відсутності представника Вінницької міської ради.

25.02.2025 на адресу суду надійшла заява № б/н від 25.02.2025 (вх. № 01-34/1928/25) прокурора у справі Клименка Д.С., за змістом якої останній зазначає, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

На визначену судом дату представники сторін не з`явились.

Відповідач правом участі в засіданні суду також не скористався. При цьому суд зауважує, що ухвалу від 23.01.2025, яка направлялася відповідачу за адресою, вказаною в позовній заяві, що відповідає інформації щодо відповідача з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, повернуто на адресу суду із відміткою поштового відділення причин повернення: "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок вручення рекомендованих поштових відправлень врегульовано Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі - Правила).

Із вказаних Правил надання послуг поштового зв`язку слідує, що невручення рекомендованого поштового відправлення під час доставки є підтвердженням відсутності особи - адресата за адресою, а отже, день проставлення такої відмітки в поштовому повідомленні слід вважати днем вручення судового рішення в порядку, п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України.

Також відповідно до висновків КАС ВС, викладених у постанові від 23.11.2023 у справі № 990/14340/23, кореспонденція із позначкою "за закінченням терміну зберігання" з урахування конкретних обставин може вважатися належним доказом виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу.

Крім того, суд зазначає, що ухвали суду у справі № 902/1224/24 офіційно оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, доступ до якого є безоплатним та цілодобовим.

Окрім того, судом 28.01.2025 розміщено оголошення на вебпорталі судової влади України про судове засідання з розгляду справи № 902/1224/24 по суті, в якій відповідачем є Фізична особа-підприємець Кифорук Ірина Анатоліївна.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але останній не скористався правом на участь у судовому засіданні.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.

Поряд з цим слід зазначити, що положеннями ст. 178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням неявки представників сторін суд зважає на положення ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В порядку ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

У судовому засіданні 25.02.2025 прийнято судове рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

27 серпня 2021 року Вінницькою міською радою на 11 сесії 8 скликання прийнято рішення № 551, відповідно до пункту № 1 вирішено укласти договори про встановлення земельного сервітуту згідно із додатками (т. 1 а.с. 156-162).

Відповідно до п. 1 Додатку 3 до рішення Вінницької міської ради № 551 від 27.08.2021 вирішено укласти договір про встановлення земельного сервітуту з гр. Кифорук Іриною Анатоліївною на земельні ділянки загальною площею 0,0143 га, з них: площею 0,0067 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та площею 0,0076 га, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою), за адресою: АДРЕСА_3 строком на 1 рік (без здійснення реконструкції з послідуючим демонтажем тимчасової споруди).

Згідно із пп. 1.2.1 Додатку 3 у разі добровільної відмови Сервітуарія демонтувати ТС виконавчим органам міської ради здійснити відповідні заходи по демонтажу об`єктів відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 № 800, протягом 1 місяця з дня закінчення терміну дії договору.

Підпунктом 1.3 Додатку 3 визначено, що в зв`язку з прийняттям п. 1 припинити договір оренди земельної ділянки від 07.06.2011, зареєстрований за № 00128 від 23.12.2011 (зі змінами).

На виконання вищезгаданого рішення міської ради, 31.08.2021 між Вінницькою міською радою (далі по тексту - Власник) та гр. Кифорук Іриною Анатоліївною (далі по тексту - Особа) укладено договір про встановлення земельного сервітуту (т. 1 а.с. 178-186).

Відповідно п. 1.1 Договору Власник на підставі рішення Вінницької міської ради від 27.08.2021 за № 551 надає згоду Особі на встановлення земельного сервітуту на земельні ділянки загальною площею 0,0143 га, з них: площею 0,0067 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та площею 0,0076 га, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою), за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно із п. 1.2 Договору сторони ознайомлені з тим, що земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Вінниці.

Встановлення земельного сервітуту здійснюється для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) (п. 2.1 Договору).

За умовами пункту 2.2 Договору грошова оцінка земельної ділянки становить: площею 0,0067 га - 202 270,99 грн (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності); площею 0,0076 га - 229 441,72 грн (для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою).

Пунктом 3.1 Договору визначено, що сервітутне землекористування встановлюється терміном на 1 рік (без здійснення реконструкції з послідуючим демонтажем тимчасової споруди) з моменту прийняття рішення та діє до 27.08.2022 року.

Договір набуває чинності з дня його реєстрації та діє протягом встановленого терміну (п. 3.2 Договору).

У пункті 3.3 Договору сторони погодили, що розгляд питання про продовження терміну дії договору відбувається за ініціативи особи про що вона повідомляє Власника у письмовій формі за два місяці до закінчення терміну дії договору.

Згідно із п. 4.1 Договору за сервітутне землекористування оплата вноситься у грошовій формі у гривнях. Плата за сервітутне користування нараховується з моменту реєстрації договору сервітуту.

Відповідно до п. 5.2 Договору сервітутне землекористування встановлюється для забезпечення права Особи, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою).

Основне цільове призначення земельної ділянки: Землі житлової та громадської забудови, функціональне призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та для будівництва обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою) (п. 5.3 Договору).

Пунктом 5.4 Договору сторони визначили умови збереження стану земельної ділянки, зокрема, використовувати земельний сервітут за цільовим призначенням.

За умовами пункту 5.5 Договору передбачено, що встановлення земельного сервітуту без розроблення технічної документації щодо встановлення меж частини земельної ділянки.

У пункті 6 Договору сторони визначили, що після припинення дії договору особа у 10 денний термін повертає власнику земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в сервітутне користування. До моменту закінчення терміну дії договору про встановлення земельного сервітуту Сервітуарію здійснити демонтаж тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та привести земельну ділянку в стан придатний для подальшого використання з виконанням робіт з відновлення благоустрою, погодженого ДАтаМ та ДМГ. У разі добровільної відмови Сервітуарія демонтувати ТС виконавчим органам міської ради здійснити відповідні заходи по демонтажу об`єктів відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 № 800, протягом 1 місяця з дня закінчення терміну дії договору. Сервітуарію письмово повідомити виконавчі органи міської ради щодо здійснених заходів по демонтажу тимчасової споруди, протягом 10 календарних днів.

Сторони дійшли до взаємної згоди, що у разі не повернення земельної ділянки відповідно до умов визначених в п. 6 цього договору, власник має право особисто або, уклавши відповідні договори з іншими особами, здійснити демонтаж малої архітектурної форми (тимчасових споруд). Сторони встановлюють, якщо демонтаж малої архітектурної форми (тимчасових споруд) здійснюється не особою (у випадках, передбачених даним договором), то власник, інші особи, що здійснюють демонтаж малої архітектурної форми (тимчасових споруд) не несуть відповідальності за будь-які пошкодження конструкцій, майна, що знаходиться в ній, без яких неможливо здійснити її демонтаж (п. 6.1 Договору).

Згідно із п. 7.3 Договору земельний сервітут встановлюється за умови: дотримання цільового призначення земельної ділянки; утримання в належному стані прилеглої території, відповідно до технічних умов та плану благоустрою, погодженого належним чином; утримання в належному санітарному стані прилеглої території, тротуару та частини дороги, що прилягають до земельної ділянки, за окремою угодою та план-схемою, погодженою департаментом комунального господарства та благоустрою; заборони розміщення будь-яких об`єктів, ТС, встановлення елементів благоустрою, в т.ч. МАФ, без відповідних дозволів; дотримання вимог Закону України "Про відходи" та інших вимог природоохоронного законодавства; встановлення права третіх осіб на ремонт, прокладку і обслуговування інженерних мереж; дотримання вимог ст. 18 Закону України "Про автомобільні дороги".

Розділом 8 Договору сторони визначили, що власник гарантує, що земельна ділянка є у його розпорядженні і він має законні повноваження встановлювати земельний сервітут щодо неї і надавати Особі права, визначені у цьому договорі; жодна із умов та жодне із положень цього договору не порушує чинного законодавства України (п. 8.1 Договору); особа, яка підписує цей договір, є належним чином уповноважена на те, щоб діяти від імені Власника для цілей укладення цього договору і на умовах, визначених в ньому (п. 8.2 Договору).

У пункті 11.1 Договору сторони передбачили права Особи, зокрема, за згодою із Власником або уповноваженим ним органом, проводити поліпшення земельної ділянки, зводити у встановленому законом порядку споруди, без зміни цільового призначення земельної ділянки.

Відповідно до п. 15.3 Договору питання про продовження дії договору розглядається Власником за письмовою вимогою Особи, яка подається за 2 місяці до дня закінчення терміну дії договору.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками та скріплений відтиском печатки Власника.

Договір про встановлення земельного сервітуту від 31.08.2021 зареєстровано департаментом земельних ресурсів Вінницької міської ради у книзі обліку договорів земельного сервітуту від 16.09.2021 за № 2375/09-21.

05.10.2022 комісією у складі головних спеціалістів відділу культурної спадщини та дизайну департаменту архітектури та містобудування міської ради Бойко В.Н. та Куленка А.М., за участю власника стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності - ФОП Кифорук І.А. проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудування та благоустрою на території міста Вінниці щодо розміщення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності з літнім майданчиком за адресою: вул. Привокзальна (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській) у м. Вінниці, про що було складено відповідний акт (т. 1 а.с. 168-171). За результатами перевірки встановлено таке:

"В зазначеному місці розміщується стаціонарна тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності (далі - ТС) з літнім майданчиком. Опорядження зовнішніх стін ТС виконано з легких металевих конструкцій. Загальні орієнтовні габаритні розміри ТС становлять: 8,0х5,2 м, висота - 3,7 м, розміри літнього майданчика становлять: 5,4х5,4 м.

Відповідно до архівних даних департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради, діючий паспорт прив`язки ТС передбачений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011 (зі змінами), відсутній.

Проектна пропозиція розміщення літнього майданчику за даною адресою на розгляд департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради не надходила...

За інформацією департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради, встановлено, що підписаний договір про встановлення земельного сервітуту, укладений з гр. Кифорук І.А. та зареєстрований за № 2375/09-21 від 16.09.2021, свідчить про згоду на виконання умов рішення Вінницької міської ради від 27.08.2021 № 551 та умов самого вищевказаного договору про встановлення земельного сервітуту.

За отриманою інформацією від КП "Муніципальна варта" ВМР (вх. № 05/23/55636 від 23.09.2022) встановлено, що станом на 21.09.2022 ТС належить ФОП Ірині Анатоліївні КИФОРУК ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_2 № 1.

Таким чином, розміщення даної ТС з літнім майданчиком наразі не відповідає вимогам положенням Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011 (зі змінами).".

За результатами проведення перевірки дотримання вимог законодавства в сфері містобудування та благоустрою на території міста Вінниці, з врахуванням положень "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", Закону України "Про благоустрій населених пунктів", Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011 (зі змінами), "Правил благоустрою території Вінницької міської територіальної громади", затверджених рішенням Вінницької міської ради № 2254 від 22.05.2020, департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради винесено припис № 05/00/010/153089 від 05.10.2022 про демонтування, з ліквідацією наслідків розміщення, у строк до 14.10.2022 ТС з літнім майданчиком, що розташовуються за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 172-173). Примірник припису було отримано особисто Кифорук І.А. - 06.10.2022, про що вона розписалася власноруч в другому примірнику припису.

21.10.2022 комісією з питань звільнення території Вінницької міської територіальної громади від незаконно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та малих архітектурних форм вирішено, зокрема: департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради - підготувати і подати на розгляд виконавчого комітету міської ради проєкт рішення про затвердження даного акту за № 8; демонтувати ТС з літнім майданчиком за адресою: вул. Привокзальна (біля буд. № 1 по вул. Брацлавська) у м. Вінниці; рекомендувати гр. Кифорук І.А. виконати демонтаж ТС з літнім майданчиком та привести земельну ділянку в стан придатний для подальшого використання, з ліквідацією наслідків розміщення, в термін до 30.12.2022, при цьому здійснювати сплату плати за користування земельною ділянкою до даного терміну демонтажу, згідно з умовами договору про встановлення земельного сервітуту, зареєстрованого за № 2375/09-21 від 16.09.2021 (т. 1 а.с. 174-177).

10 листопада 2022 року Виконавчим комітетом Вінницької міської ради прийнято рішення № 2440 "Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території Вінницької міської територіальної громади" (т. 1 а.с. 238-242).

Відповідно до пункту 2 вирішено демонтувати ТС та торгово-посадочні комплекси, зокрема, ТС з літнім майданчиком за адресою: вул. Привокзальна (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській) у м. Вінниці (п. 2.6 Рішення).

У пп. 2.6.1 Рішення рекомендовано гр. Кифорук І.А. виконати демонтаж ТС з літнім майданчиком та привести земельну ділянку в стан придатний для подальшого використання, з ліквідацією наслідків розміщення, в термін до 30.12.2022. При цьому, здійснювати сплату плати за користування земельною ділянкою до даного терміну демонтажу, згідно з умовами договору про встановлення земельного сервітуту, зареєстрованого за № 2375/09-21 від 16.09.2021.

Не погоджуючись з рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10.11.2022 № 2440 гр. Кифорук І.А. подано позов до Вінницького окружного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування пункту 2.6 (що включає в себе підпункти 2.6.1, 2.6.2, 2.6.3 та 2.6.4) даного рішення.

06 червня 2024 року Вінницьким окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі № 120/10954/22, відповідно до якого адміністративний позов гр. Кифорук І.А. задоволено. Вирішено, окрім іншого, визнати протиправним та скасувати пункт 2.6 (що включає в себе підпункти 2.6.1, 2.6.2, 2.6.3 та 2.6.4) рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10.11.2022 № 2440 "Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території Вінницької територіальної громади".

З підстав викладеного, та оскільки ФОП Кифорук І.А. в супереч умовам Договору не повернула та не знесла самочинно збудовану споруду, заступник керівника Вінницької окружної прокуратури звернувся до суду з позовом про зобов`язання Фізичну особу-підприємця Кифорук Ірину Анатоліївну усунути перешкоди Вінницькій міській раді у користуванні земельними ділянками загальною площею 0,0143 га, з них: площею 0,0067 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та площею 0,0076 га, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою), які розташовані на території Вінницької міської ради, привівши їх у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: нежитлової будівлі, загальною площею 34,1 кв.м. та літнього майданчику, за адресою: вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській в м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька область).

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд виходить з такого.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановленому законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Стаття 53 Господарського процесуального Кодексу України передбачає право прокурора звертатися до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави. Прокурор, звертаючись до суду, у позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Конституційний суд України у рішенні від 08.04.1999 у справі № 3-рн/99 зазначив, що із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначають з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовують в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначають орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004, види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Статтею 1, ч. 2 ст. 5 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/11).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, прокурор, як особа, яка користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу, самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах або відсутність такого.

Системне тлумачення положень частин 3 - 5 статті 53 ГПК України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

За частинами 4, 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Наведені правові висновки узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Вінницькою окружною прокуратурою скеровано на адресу Вінницької міської ради лист від 11.10.2024 № 50/15207вих24 (т. 1 а.с. 42-44), в якому повідомлено про встановлені факти порушення Фізичною особою-підприємцем Кифорук Іриною Анатоліївною законодавства щодо незаконного користування земельними ділянками та самочинного будівництва нежитлової будівлі, загальною площею 34,1 кв.м. та літнього майданчику, за адресою: АДРЕСА_3 ) на земельних ділянках комунальної власності.

Листом № 01/00/011/169530 від 22.10.2024 Вінницькою міською радою (т. 1 а.с. 45-47) повідомлено Вінницьку окружну прокуратуру, що гр. Кифорук І.А. умови п. 6 Договору та пп. 1.2-1.2.2 п. 1 рішення Вінницької міської ради № 551 від 27.08.2021 - не виконано. Крім того гр. Кифорук І.А. використовує земельні ділянки комунальної власності на яких розташований об`єкт нерухомого майна (будівля торгівельного павільйону) за відсутності зареєстрованого у встановленому законодавством порядку відповідного речового права на неї і без сплати місцевого податку.

Разом з цим за інформацією департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, по питанню здійснення фіксації факту незаконного капітального будівництва, Департаментом планові та позапланові заходи державного архітектурно-будівельного контролю за вказаною у листі адресою - не здійснювались.

Окрім того станом на дату виготовлення листа-відповіді самовільно збудована капітальна будівля не знесена, перешкоди в користуванні комунальними земельними ділянками, загальною площею 0,0143 га, з них: площею 0,0067 га та площею 0,0076 га, гр. Кифорук І.А. - не усунуто.

Водночас суд враховує, що органом місцевого самоврядування не повідомлено про можливе майбутнє вжиття заходів для самостійного усунення порушень з метою захисту інтересів держави.

З наведеного слідує, що позивач, з урахуванням обізнаності про порушення інтересів держави та після прийнята Вінницьким окружним адміністративним судом рішення у справі № 120/10954/22, яким визнано протиправним та скасовано пункт 2.6 (що включає в себе підпункти 2.6.1, 2.6.2, 2.6.3 та 2.6.4) рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10.11.2022 №2440 "Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території Вінницької територіальної громади", не вживав жодних заходів на усунення відповідного порушення, зокрема не звертався до суду за захистом інтересів держави, що свідчить про бездіяльність компетентного органу та як наслідок стало підставою для звернення прокурора в інтересах держави в особі позивача до суду з цим позовом.

Така бездіяльність позивача як компетентного органу, який здійснює відповідні повноваження у сфері спірних правовідносин, є самостійною юридичною особою, однак який незалежно від причини не здійснює захисту інтересів держави в судовому порядку, виключає можливість трактування прокурора як альтернативного суб`єкта звернення до суду, що замінює компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. У цьому випадку прокурор виконує саме субсидіарну роль, замінюючи в судовому провадженні позивача, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту інтересів держави.

Наведені вище обставини щодо обізнаності позивача з порушенням інтересів держави, зважаючи на характер наданої позивачем відповіді на лист прокурора, свідчать про встановлення обставин, за яких порушення відповідачем інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженим органом функцій із їх захисту, що призводить до виникнення у органів прокуратури не лише права, а й обов`язку вжити заходів з представництва інтересів держави в суді.

Вказане відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" є підставою для захисту інтересів держави в особі позивача шляхом пред`явлення позову. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.

На виконання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Вінницькою окружною прокуратурою листом від 12.11.2024 № 50/16751вих-24 (т. 1 а.с. 125) повідомлено Вінницьку міську раду про намір звернутись до суду із позовною заявою та відповідно здійснення представництва інтересів держави в її особі.

Отже, зважаючи на викладене та з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, про підтвердження прокурором підстав представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтованість звернення до суду в інтересах держави в особі Вінницької міської ради.

Щодо суті позовних вимог, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Приписами ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України передбачено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що на виконання рішення Вінницької міської ради № 551 від 27.08.2021, 31.08.2021 між Вінницькою міською радою та гр. Кифорук Іриною Анатоліївною укладено договір про встановлення земельного сервітуту.

За умовами п. 1.1 Договору Власник на підставі рішення Вінницької міської ради від 27.08.2021 за № 551 надає згоду Особі на встановлення земельного сервітуту на земельні ділянки загальною площею 0,0143 га, з них: площею 0,0067 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та площею 0,0076 га, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою), за адресою: АДРЕСА_3 ).

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1, 2 статті 319 ЦК України).

Встановлення земельного сервітуту здійснюється для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) (п. 2.1 Договору).

Згідно із пунктом 3.1 Договору визначено, що сервітутне землекористування встановлюється терміном на 1 рік (без здійснення реконструкції з послідуючим демонтажем тимчасової споруди) з моменту прийняття рішення та діє до 27.08.2022 року.

Прокурор у позовній заяві зазначає, що у Фізичної особи-підприємця Кифорук Ірини Анатоліївні відсутні законні підстави для використання земельних ділянок комунальної власності загальною площею 0,0143 га, позаяк, укладений 31.08.2021 між Вінницькою міською радою та гр. Кифорук Іриною Анатоліївною договір про встановлення земельного сервітуту припинив свою дію.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною другою статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.10.2022 комісією у складі головних спеціалістів відділу культурної спадщини та дизайну департаменту архітектури та містобудування міської ради та за участю власника стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності - ФОП Кифорук І.А. проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудування та благоустрою на території міста Вінниці щодо розміщення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності з літнім майданчиком за адресою: вул. Привокзальна (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській) у м. Вінниці, про що було складено відповідний акт. За результатами перевірки, окрім іншого, встановлено, що за вищезазначеною адресою розміщується стаціонарна тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності з літнім майданчиком. Опорядження зовнішніх стін ТС виконано з легких металевих конструкцій. Загальні орієнтовні габаритні розміри ТС становлять: 8,0х5,2 м, висота - 3,7 м, розміри літнього майданчика становлять: 5,4х5,4 м.

Так, за результатами проведення перевірки дотримання вимог законодавства в сфері містобудування та благоустрою на території міста Вінниці, департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради винесено припис № 05/00/010/153089 від 05.10.2022 про демонтування, з ліквідацією наслідків розміщення, у строк до 14.10.2022 ТС з літнім майданчиком, що розташовуються за адресою: вул. Привокзальна (біля буд. № 1 по вул. Брацлавська) у м. Вінниці. Примірник припису було отримано особисто Кифорук І.А. - 06.10.2022, про що вона розписалася власноруч в другому примірнику припису.

Проте, припис № 05/00/010/153089 від 05.10.2022 Фізичною особою-підприємцем Кифорук Іриною Анатоліївною залишений без належного реагування. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

В подальшому, 21.10.2022 комісією з питань звільнення території Вінницької міської територіальної громади від незаконно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та малих архітектурних форм вирішено, зокрема: департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради - підготувати і подати на розгляд виконавчого комітету міської ради проєкт рішення про затвердження даного акту за № 8; демонтувати ТС з літнім майданчиком за адресою: вул. Привокзальна (біля буд. № 1 по вул. Брацлавська) у м. Вінниці; рекомендувати гр. Кифорук І.А. виконати демонтаж ТС з літнім майданчиком та привести земельну ділянку в стан придатний для подальшого використання, з ліквідацією наслідків розміщення, в термін до 30.12.2022.

Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 10.11.2022 прийнято рішення № 2440 "Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території Вінницької міської територіальної громади", відповідно до п. 2.6 та пп. 2.6.1 вирішено демонтувати ТС з літнім майданчиком за адресою: вул. Привокзальна (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській) у м. Вінниці (п. 2.6 Рішення). Рекомендовано гр. Кифорук І.А. виконати демонтаж ТС з літнім майданчиком та привести земельну ділянку в стан придатний для подальшого використання, з ліквідацією наслідків розміщення, в термін до 30.12.2022.

Не погоджуючись з рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10.11.2022 № 2440 гр. Кифорук І.А. подано позов до Вінницького окружного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування пункту 2.6 (що включає в себе підпункти 2.6.1, 2.6.2, 2.6.3 та 2.6.4) даного рішення.

Вінницьким окружним адміністративним судом (суддя Поліщук І.М.) з метою з`ясування обставин чи є об`єкт, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавська) об`єктом нерухомого майна чи тимчасовою спорудою, ухвалою від 16.03.2023 призначено у справі № 120/10954/22 судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Товариству з обмеженою відповідальністю "Подільський центр судових експертиз".

На вирішення експертних досліджень поставлені питання: 1. Об`єкт, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавська) є об`єктом нерухомого майна чи тимчасовою спорудою?; 2. Якої глибини фундамент під об`єктом, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавська)?; 3. Чи можливе переміщення об`єкту, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавська), без його знецінення та зміни призначення?

За результатами розгляду справи № 120/10954/22, з урахуванням висновку експерта №704 від 11.04.2024, наданого в рамках проведеної судової будівельно-технічної експертизи, по першому питанню встановлено, що станом на час проведення дослідження враховуючи конструктивні характеристики (наявність монолітного фундаменту з з/бетону, через який здійснюється нерозривний зв`язок будівлі з землею) нежитлова будівля літ. "А" з прибудовою літ. "а", загальною площею 34,1 кв.м. по вул. Привокзальна, б/н (біля буд. №1 по вул. Брацлавській) в м. Вінниця є об`єктом нерухомого майна.

З приводу другого питання, поставленого перед експертом, останній вказав, що під час проведення натурного обстеження об`єкту дослідження встановлено, що фундамент нежитлової будівлі літ. "А" з прибудовою літ. "а" по вул. Привокзальна б/н (біля буд. №1 по вул. Брацлавській) в м. Вінниця - плитний виконаний з монолітного з/бетону товщиною 0,60 м., армований. Монолітна плита виконана по щебеневій подушці товщиною 300 мм. Заглиблення фундаментів у місці влаштованого шурфу - 0,90 м. Оскільки нежитлова будівля розташована на земельній ділянці з рельєфом, то і глибина фундаменту відносно рівня позначки поверхні землі буде різною.

З приводу третього питання експерт зазначив, що після огляду об`єкту та дослідження нормативних документів у галузі будівництва, аналізу конструктивної схеми нежитлової будівлі літ. "А" з прибудовою літ. "а" загальною площею 34,1 кв.м. по вул. Привокзальна б/н (біля буд. №1 по вул. Брацлавській) в Вінниця та вузлів кріплення між конструкціями та їх елементами, можна зробити висновок, що переміщення нежитлової будівлі літ. "А" з прибудовою літ. "а" без їх знецінення та зміни призначення є неможливим.

Таким чином, висновком експерта фактично підтверджено, що будівля за адресою: м. Вінниця, вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавська) є об`єктом нерухомого майна, а не тимчасовою спорудою, у зв`язку з чим така, у разі існування передбачених законом обставин для цього, може бути знесена в порядку, встановленому Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" або Цивільним кодексом України на підставі судового рішення, що набрало законної сили, в залежності від правових підстав для такого знесення.

З огляду на вище викладене, а також враховуючи висновок експерта, суд дійшов висновку, що нежитлова будівля за адресою: м. Вінниця, вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавська) є об`єктом нерухомого майна, а тому не може бути демонтована на підставі спірного рішення в порядку, встановленому законом для самовільно розміщених тимчасових споруд.

Як наслідок, судом встановлено обґрунтованість вимог позову гр. Кифорук І.А. та наявність підстав для скасування пункту 2.6 (що включає в себе підпункти 2.6.1, 2.6.2, 2.6.3 та 2.6.4) рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10.11.2022 №2440 "Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території Вінницької територіальної громади".

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/10954/22 від 06.06.2024 набрало законної сили 09.07.2024.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Суд враховує, що встановлені рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/10954/22 від 06.06.2024 обставини повторного доведення не потребують.

За умовами п. 5.3 Договору основне цільове призначення земельної ділянки: Землі житлової та громадської забудови, функціональне призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та для будівництва обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою).

Пунктом 5.4 Договору сторони визначили умови збереження стану земельної ділянки, зокрема, використовувати земельний сервітут за цільовим призначенням.

Як вбачається з вишевикладеного та не спростовано відповідачем, на земельній ділянці загальною площею 0,0143 га знаходиться нежитлова будівля з прибудовою, загальною площею 34,1 кв.м. по вул. Привокзальна, б/н (біля буд. №1 по вул. Брацлавській) в м. Вінниця, яка є об`єктом нерухомого майна (наявність монолітного фундаменту з з/бетону, через який здійснюється нерозривний зв`язок будівлі з землею).

З урахуванням викладеного, дослідивши обставини справи та подані сторонами на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку про те, що нежитлова будівля, загальною площею 34,1 кв.м. та літній майданчик, за адресою: вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській в м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька область) були побудовані на земельній ділянці, яка була відведена для іншої мети, а саме згідно з Договором про встановлення земельного сервітуту від 31.08.2021 для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та здійснення благоустрою.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України.

Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 "Право власності на землю (земельну ділянку)", тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

Отже, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.

За висновками Верховного Суду, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним (постанови від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17-ц, від 20.03.2019 у справі № 202/3520/16-ц).

Судом враховано, що відповідно до частини 2 статті 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється (частина 8 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства здійснив будівництво нежитлової будівлі, загальною площею 34,1 кв.м. та літній майданчик, за адресою: вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській в м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька область) без отримання містобудівних документів, а відтак спірний об`єкт нерухомого майна є самочинним будівництвом.

З урахуванням наведеного, за встановлених судом фактичних обставин справи, здійснення самочинного будівництва спірного об`єкта нерухомості порушує права Вінницької міської ради на користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, на якій цей об`єкт нерухомості розташований.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

За змістом статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема, шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт "б" частини третьої статті 152 ЗК України).

При цьому відповідно до змісту ч. 4 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 376 ЦК України самочинно збудована нежитлова будівля, загальною площею 34,1 кв.м. та літній майданчик, за адресою: вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській в м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька область) підлягає знесенню відповідачем - Фізичною особою-підприємцем Кифорук Іриною Анатоліївною, тобто особою, яка безпосередньо здійснила вказане самочинне будівництво.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є належним та відповідає закону, а позовні вимоги про зобов`язання відповідача усунути перешкоди Вінницькій міській раді у користуванні земельними ділянками загальною площею 0,0143 га, з них: площею 0,0067 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та площею 0,0076 га, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою), які розташовані на території Вінницької міської ради, привівши їх у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: нежитлової будівлі, загальною площею 34,1 кв.м. та літнього майданчику, за адресою: вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській в м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька область) є законними, обґрунтованими та доведеними.

Суд також враховує, що у практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати па предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункти 40 - 43)).

Критерій "законності" означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з користуванням земельними ділянками комунальної власності беззаперечно становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконне користування ними такому суспільному інтересу не відповідає.

Так, усунення перешкод Вінницькій міській раді щодо користування та розпорядження земельною ділянкою, якою незаконно користується відповідач, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів.

В даному випадку суспільний інтерес однозначно переважає над приватно-правовим інтересом окремого суб`єкта господарювання (відповідача). При цьому територіальна громада в особі Вінницької міської ради могла б забезпечити власні матеріальні інтереси, зокрема, за рахунок орендних платежів, надаючи земельну ділянку у тимчасове платне користування. Користування земельними ділянками комунальної власності відповідачем без належних на те правових підстав є перешкодою для наповнення бюджету.

Водночас відповідач не позбавлений права та можливості отримати в користування земельну ділянку на засадах загальної рівності з іншими суб`єктами господарювання.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доказово обґрунтованими та нормативно підставними, а тому підлягають задоволенню, з наведених вище мотивів.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, витрати по сплаті судового збору у сумі 3 028,00 грн покладаються на відповідача та підлягають стягненню на користь Вінницької обласної прокуратури.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Кифорук Ірину Анатоліївну ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) усунути перешкоди Вінницькій міській раді (вул. Соборна, м. Вінниця, 21050; ) у користуванні земельними ділянками загальною площею 0,0143 га, з них: площею 0,0067 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) та площею 0,0076 га, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (здійснення благоустрою), які розташовані на території Вінницької міської ради, привівши їх у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: нежитлової будівлі, загальною площею 34,1 кв.м. та літнього майданчику, за адресою: вул. Привокзальна, б/н (біля буд. № 1 по вул. Брацлавській в м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька область).

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кифорук Ірини Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, м. Вінниця, вул. Монастирська, 33, , МФО 820172, розрахунковий рахунок НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 3 028 грн 00 коп.

Примірник рішення надіслати Вінницькій окружній прокуратурі, Вінницькій обласній прокуратурі та позивачу - до електронних кабінетів в ЄСІТС, відповідачу - рекомендованим листом.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 07 березня 2025 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (АДРЕСА_1)