ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2025 р. Справа №907/818/22

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Гавриляк І.В.

розглянув апеляційну скаргу Ужгородської міської ради б/н від 02.10.2024,

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 13.08.2024 суддя Ремецькі О.Ф., м. Ужгород, повний текст рішення складено 12.09.2024

за позовом Ужгородської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів

до відповідача Ужгородської міської ради, м. Ужгород

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватне акціонерне товариство "Машинобудівний завод "Тиса", м. Ужгород,

про зобов`язання вчинити певні дії

явка учасників справи:

від прокуратури: Рогожнікова Н.Б. ;

від позивача: Жуган І.О.;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Прокурор звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях до Ужгородської міської ради з вимогою:- зобов`язати Ужгородську міську раду вчинити дії щодо прийняття у комунальну власність об`єкту нерухомого майна захисної споруди цивільного захисту (сховища) № 24065, загальною площею 1473,8 кв. м, за адресою м. Ужгород, вул. Сергія Мартина, 4.

Позов прокурором обґрунтований з посиланням на положення Закону України Про управління об`єктами державної власності, наказу Фонду державного майна України та Міністерства економіки України № 908/68 від 19.05.1999, Закону України Про приватизацію державного і комунального майна, Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, ст. ст. 23, 24 Закону України Про прокуратуру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 13.08.2024 позов задоволено повністю. Зобов`язано Ужгородську міську раду прийняти в комунальну власність об`єкт нерухомого майна захисну споруду цивільного захисту (сховище) №24065, загальною площею 1473,8 кв. м., що знаходиться за адресою: вул. Сергія Мартина, 4, м. Ужгород, Закарпатська область за відповідним актом приймання-передачі. Стягнуто з Ужгородської міської ради на користь Закарпатської обласної прокуратури суму 2 481,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору

Позов задоволено з тих підстав, що в силу вимог законодавства Ужгородська міська рада зобов`язана вчинити дії щодо прийняття об`єкта цивільного захисту в комунальну власність, а саме захисну споруду цивільного захисту (сховище) загальною площею 1473,8 кв. м, місткістю 2400 осіб, яка взята на облік за №24065 та перебуває на території підприємства ПАТ Машинобудівний завод -Тиса за адресою: м. Ужгород, вул. Сергія Мартина, 4.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи

07.10.2024 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Ужгородської міської ради б/н від 02.10.2024 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 13.08.2024 ,в справі №907/818/22, в якій просить скасувати його та прийняти нове про відмову в позові з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Апелянт зазначає:

- у відповідності до чинного законодавства, не передбачено обов`язковість передачі об`єктів цивільної оборони до власності територіальної громади міста, а тому відсутній обов`язок у міської ради взяти на баланс вказаний об`єкт;

- відповідного рішення органом місцевого самоврядування, в порядку передбаченому чинним законодавством, щодо використання захисної споруди, що обліковується на балансі у ПАТ "Машинобудівний завод "ТИСА" прийнято не було, а тому відсутні підстави для передачі спірної захисної споруди до комунальної власності міської ради;

- в законодавстві відсутня імперативна норма зобов' язального характеру щодо передачі об`єктів цивільного захисту в комунальну власність;

- за відсутності згоди органу місцевого самоврядування, питання використання захисної споруди віднесено до компетенції РВ ФДМУ, в якого відсутні повноважнггя щоб зобов`язати Ужгородську міську раду прийняти у власність об`єкт державної форми власності, який не увійшов до статутного капіталу товариства в процесі приватизації;

- прокурором всупереч вимогам ст. 23 Закону України Про прокуратуру, не наведено обставин за яких він вправі звернутись з позовом в інтересах держави;

- при цьому відбулася ще і зміна позовних вимог судом.

Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Вказує на те, що на території підприємства ПАТ Машинобудівний завод Тиса перебуває захисна споруда цивільного захисту (сховище), загальною площею 1473,8 кв. м, місткістю 2400 осіб, яка взята на облік за № 24065.

Споруда цивільного захисту не увійшла до статутного капіталу даного товариства в процесі приватизації, є паспортизована та згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є державною власністю, право на яку зареєстровано 18.06.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях підтримує заперечення наведені прокурором. .

Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, клопотання про відкладення не заявляли, хоча належним чином повідомлений про час та дату слухання справи, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції та довідками Західного апеляційного господарського суду про доставку ухвали суду до електронного кабінету.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, беручи до уваги позицію представників сторін про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які не забезпечили явку, а також, що їх явка в судове засідання обов`язковою не визнавалась та з врахуванням положення п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача та третьої особи за наявними в справі доказами.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

Ужгородською окружною прокуратурою на виконання повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України Пpo прокуратуру, вивчено стан готовності, експлуатації та і використання захисних споруд цивільного захисту на території міста Ужгорода та Ужгородського району, в ході чого встановлено порушення інтересів держави.

Захисна споруда цивільного захисту (сховище), що розміщена за адресою: м. Ужгород, вул. Сергія Мартина, 4, загальною площею 1473,8 кв. м, місткістю осіб 2400 осіб, взята на облік за №24065 та розташована на території підприємства ПАТ Машинобудівний завод-Тиса.

Вказана споруда цивільного захисту не увійшла до статутного капіталу цього товариства у процесі приватизації, є паспортизованою та згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є державною власністю, право на яку зареєстровано 18.06.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України Про управління об`єктами державної власності об`єктами управління державної власності, зокрема, є державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на даний час здійснює управління вказаною спорудою.

Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань здійснюють управління державним майном, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі корпоратизації або перетворення державних підприємств у державні акціонерні товариства, 100 відсотків акцій яких належать державі, приймають рішення про подальше використання цього майна (крім матеріальних носіїв секретної інформації), у тому числі об`єктів, що не підлягають приватизації.

Спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України № 908/68 від 19.05.1999 затверджено Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.06.1999 за № 414/3707.

Відповідно до пункту 1.4. Наказу способи управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процес приватизації, але перебуває на їх балансі, є такими:

- здійснення приватизації відповідно до Законів України Про приватизацію державного майна (2163-12), Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) (2171-12) та інших нормативно-правових актів;

- передача майна в оренду відповідно до Закону України Про оренду державного та комунального майна (2269-12);

- передача майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності (147/98-ВР);

- передача майна до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 (1482-98-ІІ);

- передача майна господарським товариствам, у тому числі у разі ліквідації балансоутримувача, на умовах відповідного договору безоплатного зберігання відповідно до вимог законодавства;

- списання об`єктів державної власності у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2007 № 1314 (1314-2007-п) "Про затвердження Порядку списання об`єктів державної власності;

- передача в оренду, використання захисних споруд цивільного захисту для задоволення господарських, культурних та побутових потреб із збереженням функціонального призначення таких споруд або їх списання у порядку, передбаченому законодавством у сфері цивільного захисту.

При визначенні способу управління, як вказаного у п. 1.4.1. даного Наказу, попередньо аналізуються висновки інвентаризаційних комісій про результати інвентаризації державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, але перебуває на їх балансі. Пріоритетним при обранні способу управління державним майном є спосіб його приватизації.

У разі, якщо відповідне державне майно не підлягає приватизації, то застосовуються наступні за черговістю способи управління, викладені у п. 1.4.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України Про приватизацію державного і комунального майна захисні споруди цивільного захисту не підлягають приватизації. Також, як вказано у п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України Про оренду державного та комунального майна, не можуть бути об`єктами оренди об`єкти, які забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та об`єкти прав власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема захисні споруди цивільного захисту.

Враховуючи те, що захисні споруди цивільного захисту не підлягають приватизації та не можуть бути передані в оренду в умовах воєнного стану, то наступним за черговістю способом управління, викладеним у п.1.4. Наказу, є передача майна в комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності захисні споруди цивільного захисту, у тому числі ті, що перебувають у складі об`єктів незавершеного будівництва, передаються безоплатно з державної у комунальну власність за умови взяття органами місцевого самоврядування зобов`язання використовувати за призначенням і не відчужувати в приватну власність такі об`єкти.

Так, Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального фонду державного майна України по Львівський, Закарпатській та Волинській областях з метою забезпечення населення міста захисними спорудами цивільного захисту звернулось з листом від 07.04.2022 за №02-02-00411 до Ужгородської міської ради щодо передачі до комунальної власності вказаного об`єкту цивільного захисту №24065 за адресою: м. Ужгород, вул. Сергія Мартина 4, яке на даний час перебуває у державній власності.

Ужгородська міська рада на звернення від 07.04.2022 №02-02-00411 повідомила, що 31.05.2022 на засіданні сесії Ужгородської міської ради підготовлений проект рішення Про надання згоди на безоплатне прийняття в комунальну власність захисної споруди цивільного захисту (сховища), яким передбачалось надання згоди на безоплатне прийняття у комунальну власність територіальної громади міста Ужгород: захисної споруди цивільного захисту (сховища № 24065) площею 1473,8 кв.м. за адресою: м. Ужгород, вул. Сергія Мартина 4. Проте рішення не набрало необхідної кількості голосів та відповідно до пункту 28.13 Регламенту Ужгородської міської ради VIII скликання, затвердженого рішенням міськради 02.02.2021 №81, відповідний проект рішення вважався відхиленим.

Такі обставини унеможливлюють прийняття споруди до комунальної власності, не забезпечують її належну правову охорону, утримання та експлуатацію, не забезпечує виконання державою функції цивільного захисту населення, яка є пріоритетною в умовах воєнного стану, що призводить до порушення встановлених державою гарантій забезпеченні захисту мирного населення, особливо у питаннях підтримання колективних засобів захисту, якими є захисні споруди та інші місця можливого перебування людей, для збереження їх життя та здоров'я під час військової агресії.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Предметом позову в цій справі є вимоги позивача до Ужгородської міської ради про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прийняття в комунальну власність об`єкту нерухомого майна захисної споруди цивільного захисту(сховища) №24065, загальною площею 1473,8 кв.м. за адресою місто Ужгород, вул. С.Мартина,4.

Підставою позовних вимог прокурора та Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях , є бездіяльність Ужгородської міської ради щодо прийняття в комунальну власність об`єкту нерухомого майна захисної споруди цивільного захисту(сховища) №24065, безоплатно, на підставі рішення міськради.

Судами зазначається, що повноваження органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією України та Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 3 статті 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Пунктами 1, 2 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Пунктами 1- 4 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

За змістом статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або Законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Пунктом 1 частини шостої статті 23 Закону №1697-VII передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

За приписами ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

Звертаючись до суду в інтересах держави, у позовній заяві керівник Ужгородської окружної прокуратури обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту.

Так, прокурор в позові вказав, що предметом цього позову є протиправна бездіяльність Ужгородської міської ради, що виражається у невжитті передбачених законодавством заходів щодо не надання згоди на прийняття в комунальну власність Ужгородської територіальної громади захисних споруд цивільного захисту.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частин першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Відповідно до пунктів 1, 23, 26 - 28 частини другої статті 19 Кодексу цивільного захисту України до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту належить: забезпечення цивільного захисту на відповідній території; організація виконання вимог законодавства щодо створення, використання, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту; прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) суб`єкта господарювання, на балансі якого вона перебуває, та безхазяйних захисних споруд; організація обліку фонду захисних споруд цивільного захисту; здійснення контролю за утриманням та станом готовності захисних споруд цивільного захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КЦЗ України, до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту, окрім інших, належить організація виконання вимог законодавства щодо створення, використання, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту; визначення за погодженням з місцевими державними адміністраціями потреби фонду захисних споруд цивільного захисту; планування та організація роботи з дообладнання або спорудження в особливий період підвальних та інших заглиблених приміщень для укриття населення; прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) суб`єкта господарювання, на балансі якого вона перебуває, та безхазяйних захисних споруд; організація обліку фонду захисних споруд цивільного захисту; здійснення контролю за утриманням та станом готовності захисних споруд цивільного захисту; організація проведення технічної інвентаризації захисних споруд цивільного захисту, виключення їх за погодженням з центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, з фонду таких споруд.

Отже, законодавством унормовано повноваження органів місцевого самоврядування щодо реалізації державної політики у сфері цивільного захисту, зокрема останні визначено як такі, що відповідальні за прийняття рішень про використання захисних споруд цивільного захисту населення як державної, так і комунальної власності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Пунктом 1 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого Наказом Фонду державного майна України №6 78 від 15.05.2012, визначено, що регіональне відділення Фонду державного майна України утворюється в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і є територіальним органом Фонду державного майна України, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління.

Статтею 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», визначено суб`єктів управління об`єктами державної власності, в тому числі Фонд державного майна України.

Відповідно до ст. З Закону України «Про управління об`єктами державної власності», об`єктами управління державної власності є, в тому числі державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій.

В свою чергу, Положенням про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, що затверджене Наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України 19.05.99 за № 908/68, закріплено, що управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, полягає у виборі та забезпеченні уповноваженим органом (державні органи приватизації) способу та умов подальшого використання майна у межах чинного законодавства відповідно до принципів забезпечення ефективності використання та збереження державного майна (п. 1.3).

В свою чергу, пунктом 1.4 Положення визначено способи управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі. Такими способами зокрема є:

1)здійснення приватизації відповідно до законів України та інших нормативно-правових актів;

2)передача майна в оренду відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна»;

3)передача майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»;

4)передача майна до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.98 № 1482;

5)передача майна господарським товариствам, у тому числі у разі ліквідації балансоутримувача, на умовах відповідного договору безоплатного зберігання відповідно до вимог законодавства;

6)списання об`єктів державної власності у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2007 за № 1314;

7)передача в оренду, використання захисних споруд цивільного захисту для задоволення господарських, культурних та побутових потреб із збереженням функціонального призначення таких споруд або їх списання у порядку, передбаченому законодавством у сфері цивільного захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», з державної у комунальну власність передаються безоплатно, серед іншого, захисні споруди цивільного захисту, у тому числі ті, що перебувають у складі об`єктів незавершеного будівництва, за умови взяття органами місцевого самоврядування зобов`язання використовувати за цільовим призначенням і не відчужувати в приватну власність такі об`єкти.

Отже, Закон № 147/98-ВР є спеціальним законом, який регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності в комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або в спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до абзацу 6 частини першої статті 2 Закону № 147/98-ВР об`єктами передачі згідно з цим Законом є, зокрема, інші об`єкти соціальної інфраструктури (далі - об`єкти соціальної інфраструктури), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням: органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій - щодо об`єктів, визначених у абзацах четвертому та шостому частини першої статті 2 цього Закону.

Положеннями статті 6 Закону № 147/98-ВР визначено, що передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. Утворює комісію з питань передачі об`єктів та призначає її голову виконавчий орган відповідної сільської, селищної, міської, районної у місті ради, якщо інше не передбачено законом, - у разі передачі об`єктів у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах

За змістом статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про Фонд державного майна України" від 09.12.2011 № 4107-VI до повноважень Фонду державного майна України належить, зокрема, погодження (прийняття) відповідно до законодавства рішення про передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших уповноважених органів управління або Національній академії наук України, галузевим академіям наук, а також погоджує рішення про передачу об`єктів комунальної власності в державну власність.

Згідно з підпунктом й) пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" від 21.09.2006 № 185-V Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна, зокрема, погоджує (приймає) рішення про передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших уповноважених органів управління або Національній академії наук України, галузевим академіям наук, крім випадків, передбачених законом.

З урахуванням положень та вимог зазначеного законодавства, РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, як орган управління об`єктами державної власності відповідно до принципів забезпечення ефективності використання та збереження державного майна уповноважене на вибір способу та умов подальшого використання майна, в тому числі шляхом ініціювання передачі майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності».

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно із частиною п`ятою статті 16 Закону №280/97-ВР від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до положень п. 51 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, серед іншого, питання щодо надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності.

За приписами ч. 5 ст. 32 КЦЗ України, порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд з фонду та ведення його обліку визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 №138 затверджено Порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку (далі - Порядок № 138), який визначає механізм створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, у тому числі споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів, та ведення його обліку.

Відповідно до п.п. 9-12 Порядку № 138, утримання фонду захисних споруд готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами, вимоги щодо утримання та експлуатації захисних споруд визначаються МВС, а здійснення контролю за готовністю захисних споруд цивільного захисту до використання за призначенням забезпечує ДСНС разом з відповідними органами та підрозділами цивільного захисту, місцевими держадміністраціями.

Таким чином, РВ ФДМУ по Львівський, Закарпатській та Волинській областях як органом, уповноваженим управляти державним майном, вжито усіх належних заходів та надано необхідні документи для завершення процесу передачі державного майна - вищевказаних захисних споруд цивільного захисту, у комунальну власність.

Отже, законодавець визначив систему органів (як державної виконавчої влади, так і місцевого самоврядування), що здійснюють реалізацію державної політики у сфері цивільного захисту, з розмежуванням їх повноважень в залежності від статусу відповідного органу в структурі органів влади в Україні та виходячи із форми власності (державної, комунальної чи приватної) на захисну споруду, а також визначив органи місцевого самоврядування як такі, що відповідальні за прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту населення як державної, так комунальної власності.

У зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, 24.02.2022 прийнято Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи вказане, на даний час актуальним є питання забезпечення належного стану та збереження за функціональним призначенням захисних споруд цивільного захисту, а також правових підстав їх використання.

Особливої актуальності це питання набуло в умовах повномасштабного вторгнення в Україну російської федерації, яке супроводжується застосуванням різних засобів ураження по житлових кварталах населених пунктів, об`єктах цивільної інфраструктури, працюючих підприємствах.

Вказане питання також обговорено на засіданні Ради національної безпеки та оборони 23.06.2023 «Щодо результатів оперативних обстежень об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту та вирішення проблемних питань щодо укриття населення».

Відповідно до положень ст. З Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

Отже, законодавством унормовано повноваження органів місцевого самоврядування щодо реалізації державної політики у сфері цивільного захисту, зокрема останні визначено як такі, що відповідальні за прийняття рішень про використання захисних споруд цивільного захисту населення як державної, так і комунальної власності.

Пунктом 3 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затверджена постановою КМУ від 21.09.1998 за № 1482 (далі - Положення №1482) визначено, що ініціатива щодо передачі об`єктів права державної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій. Крім того, п.п. г) п.2 Положення № 1482, визначено, що об`єктами передачі згідно з цим положенням є, зокрема, державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації, корпоратизації, що має місце в цьому спорі.

Передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом (ст. 4 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»).

В свою чергу, відповідно до п. 51 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність належить до виключної компетенції відповідної ради. Надається вона у формі рішення, яке приймається на пленарному засіданні ради.

На виконання зазначених вимог законодавства, управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального фонду державного майна України по Львівський, Закарпатській та Волинській областях з метою забезпечення населення міста захисними спорудами цивільного захисту звернулось з листом від 07.04.2022 за №02-02-00411 до Ужгородської міської ради щодо передачі до комунальної власності вказаного об`єкту цивільного захисту №24065 за адресою: м. Ужгород, вул. Сергія Мартина 4, яке на даний час перебуває у державній власності.

Ужгородська міська рада на звернення від 07.04.2022 №02-02-00411 повідомила, що 31.05.2022 на засіданні сесії Ужгородської міської ради підготовлений проект рішення Про надання згоди на безоплатне прийняття в комунальну власність захисної споруди цивільного захисту (сховища), яким передбачалось надання згоди на безоплатне прийняття у комунальну власність територіальної громади міста Ужгород: захисної споруди цивільного захисту (сховища № 24065) площею 1473,8 кв.м. за адресою: м. Ужгород, вул. Сергія Мартина 4. Однак, рішення не набрало необхідної кількості голосів та відповідно до пункту 28.13 Регламенту Ужгородської міської ради VIII скликання, затвердженого рішенням міськради 02.02.2021 №81, відповідний проект рішення вважався відхиленим.

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конституції України).

Держава повинна дбати про безпеку цивільного населення, особливо в умовах воєнного стану. Слід ужити усіх можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб або принаймні звести такі випадки до мінімуму.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції, в тому числі і передбачене частиною першою, другою 2 Конвенції право кожного на життя.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Держава має вживати заходи для того, щоб створити належні умови для захисту життя і здоров`я людей від надзвичайних ситуацій - створюючи умови для перебування громадян в укриттях.

Встановлена судом бездіяльність Ужгородської міської ради призводить до неможливості забезпечити його належний технічний стан, який дозволяє привести укриття у готовність до використання за призначенням, що становить небезпеку для життя і здоров`я громадян, особливо в умовах воєнного стану, має наслідком невиконання вимог законодавства у сфері цивільного захисту, порушує інтереси держави (територіальної громади) та встановлені державою гарантії із забезпечення конституційних прав громадян на захист життя, здоров`я та власності.

Беручи до уваги вищевикладене у сукупності, з метою усунення правової невизначеності статусу об`єктів цивільного захисту та застосування ефективного способу захисту у спірних правовідносинах, суд, виходячи з визначених ст.16 ЦК України, що позовні вимоги правомірно задоволені судом першої інстанції.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75. рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі №922/2529/19).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (аналогічні висновки викладено у постанові колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, від 11.02.2020 у справі № 922/1159/19).

Суд також звертається до правової позиції, викладеної у пункті 42. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19 в якій вказано, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із правильними висновками господарського суду першої інстанції про задоволення позову в інтерпретації суду першої інстанції як тотожного розуміння змісту позовних вимог.

У постанові від 18.05.2022 у справі №580/4257/21 Верховний Суд зазначив, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Додатково апеляційний суд констатує про те, що в цьому випадку способом захисту прав позивача від протиправної бездіяльності ради є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення господарського суду Закарпатської області прийняте з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові витрати.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради б/н від 02.10.2024 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 13.08.2024 у справі №907/818/22 залишити без змін

3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 28.02.2025

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.