РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.02.2025Справа № 910/13478/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРЕМІУМ КЕПІТАЛ ГРУП" (ТОВ "ФК "ПРЕМІУМ КЕПІТАЛ ГРУП") (01133, місто Київ, ВУЛИЦЯ КУТУЗОВА, будинок 18/7)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНЕРГІЯ 1991" (03022, місто Київ, ВУЛИЦЯ МАКСИМОВИЧА МИХАЙЛА, будинок 3-Д, нежиле приміщення 524)

про стягнення 1 060 903,13 грн.

Представники учасники справи:

Від позивача: Дріго Н.С.;

Від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРЕМІУМ КЕПІТАЛ ГРУП" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНЕРГІЯ 1991" (далі-відповідач) про стягнення 1 060 903,13 грн, з яких 3 % річних за період 01.08.2021-23.02.2022 - 203 488,32 грн, інфляційні витрати - 857 414,81 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРЕМІУМ КЕПІТАЛ ГРУП" залишено без руху.

05.11.2024 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява по усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 16.12.2024.

14.11.2024 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Представник відповідача у підготовче засідання 16.12.2024 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, поштовий конверт з ухвалою від 12.11.2024 про відкриття провадження у справі повернувся до суду з відміткою " за закінченням терміну зберігання ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2024 відкладено підготовче засідання на 13.01.2025.

13.01.2025 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Представник позивача у підготовче засідання 13.01.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою від 16.12.2024 про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у підготовче засідання 13.01.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, конверт з ухвалою суду від 16.12.2024 повернувся до суду з відміткою " за закінченням терміну зберігання ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті до 03.02.2025.

Розгляд справи №910/13478/24, яка призначена на 03.02.2025, не відбувся, у зв`язку із перебуванням судді Літвінової М.Є. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2025 призначено судове засідання на 24.02.2025.

Представник відповідача у судове засідання 24.02.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, поштовий конверт з ухвалою суду від 13.01.2025 повернувся до суду з відміткою " за закінченням терміну зберігання ".

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Представник позивача 24.02.2025 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголошення перерви у судовому засіданні та час проголошення рішення в судовому засіданні 24.02.2025.

У судовому засіданні 24.02.2025 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували відповідні обставини, суд

ВСТАНОВИВ:

13.08.2014 між ТОВ «Фінансова компанія «Заставно-кредитний дім», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено договір про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 13-08-01/14, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику фінансовий кредит на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності, та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 2.1 договору кредит надається у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії на наступних 10654048,20 грн., строк користування кредитом - 5 років, до 13.08.2019; плата за користування кредитом - 5% річних.

Згідно з положеннями пункту 3.1 проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом. Сплата процентів, що нараховані в порядку, визначеному п. 3.6 кредитного договору, здійснюється позичальником щомісячно в строк до 25 числа поточного місяця за попередній місяць.

Прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом не зупиняє врахування процентів, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавцем (пункт 3.11 договору).

Пунктом 8.2 договору встановлено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє протягом 5 років, а саме по 13.08.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

У подальшому, сторонами укладалися додаткові договори до договору від 25.09.2014 №1 та від 26.12.2014 № 2 щодо зміни реквізитів.

Надалі, 01.03.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «Заставно-кредитний дім» (первісний кредитор) та позивачем (новий кредитор) укладено договір про заміну кредитора в зобов`язанні (відступлення права вимоги), відповідно до пункту 1 якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до боржника, що належить первісному кредитору за договором про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів №13-08-01/14 від 13.08.2014, а також набуває інших прав та обов`язків сторони кредитора за вказаним договором, зокрема, щодо таких істотних умов договору: сума кредиту (ліміт кредиту) - 10 654 048,20 грн.; строк користування кредитом (строк кредиту) - 5 років, до 13.08.2019; плата за користування кредитом: 5% річних. Борг, право вимоги якого відступається, станом на 28.02.2017 (включно) становить: сума кредиту: 10 654 048,20 грн., проценти до сплати, нараховані за весь період користування кредитом по 28.02.2017 - 949 662,64 грн., всього: 11 603 710,84 грн. З 01.03.2017 всі зобов`язання боржника за договором №13-08-01/14 від 13.08.2014 виконуються на користь нового кредитора, боржник та новий кредитор після укладення цього договору відступлення вправі за домовленістю між собою на власний розсуд змінити умови договору № 13-08-01/14 від 13.08.2014 шляхом укладення до нього додаткового договору.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Кепітал Груп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінергія 1991" про стягнення за договором про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів від 13.08.2014 № 13-08-01/14 основного боргу в розмірі 11 960 263,72 грн., пені в розмірі 1 829 153,08 грн., інфляційних втрат у розмірі 1 528 602,73 грн. та трьох процентів річних у розмірі 705 819,40 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2021 у справі № 910/12618/21 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Кепітал Груп" задоволено повністю.

22.12.2021 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2021 у справі № 910/12618/21 видано наказ.

23.12.2021 Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Авторговим Андрієм Миколайовичем відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду №910/12618/21.

18.02.2022 приватним виконавцем Авторговим А.М. винесено поставну про зупинення виконавчого провадження № 67996479

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2021 у справі № 910/12618/21 залишено без змін та поновлено його дію.

Надалі, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Авторговим Андрієм Миколайовичем постановою від 27.06.2022 було поновлено проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 67996479 з примусового виконання наказу № 910/12618/21, виданого 22.12.2021 Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «Сінергія 1991» на користь ТОВ «ФК «Преміум Кепітал Груп» заборгованості. За заявою стягувача від 01.11.2022 виконавче провадження передане на виконання від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Авторгова Андрія Миколайовича до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Боднаря Дениса Володимировича.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за період із 01.08.2021 по 23.02.2022.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав, доводів позивача не спростував.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Ч. ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України» від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Кепітал Груп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінергія 1991" про стягнення за договором про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів від 13.08.2014 № 13-08-01/14 основного боргу в розмірі 11 960 263,72 грн., пені в розмірі 1 829 153,08 грн., інфляційних втрат у розмірі 1 528 602,73 грн. та трьох процентів річних у розмірі 705 819,40 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2021 у справі № 910/12618/21 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Кепітал Груп" задоволено повністю.

22.12.2021 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2021 у справі № 910/12618/21 видано наказ.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2021 у справі № 910/12618/21 залишено без змін та поновлено його дію.

Таким чином, судами встановлено факт наявності у відповідача заборгованості у розмірі 11 960 263, грн грн. за договором №13-08-01/14 від 13.08.2014.

Суд зазначає, що виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання боржника, а тому не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема, шляхом сплати сум, передбачених ч.2 статті 625 ЦК України. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Дана правова позиція узгоджується з позицією, викладено ВП ВС у постанові від 04.06.2019р. у справі № 916/190/18.

Виходячи із положень ч.2 ст.625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене тим, що грошовим коштам притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі, ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям, тощо), що призводить до зниження їхньої купівельної спроможності, дисбалансу попиту і пропозиції.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% річних аж до повного виконання боржником грошового зобов`язання.

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справі № 703/2718/16-ц.

Крім того, вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу і є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити такі інтереси, а отже відповідні компенсаційні виплати нараховуються незалежно від вини боржника.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних витрат, з урахуванням допущених помилок у визначенні бази нарахування, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме: 3 % річних у розмірі 203 488,32 грн. 82 коп., інфляційні витрати у розмірі 760 249 грн. 74 коп.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 331, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРЕМІУМ КЕПІТАЛ ГРУП" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНЕРГІЯ 1991" (03022, місто Київ, ВУЛИЦЯ МАКСИМОВИЧА МИХАЙЛА, будинок 3-Д, нежиле приміщення 524; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРЕМІУМ КЕПІТАЛ ГРУП" 01133, місто Київ, ВУЛИЦЯ КУТУЗОВА, будинок 18/7; ) 3 % річних у розмірі 203 488 (двісті три тисячі чотириста вісімдесят вісім) грн. 32 коп., інфляційні витрати у розмірі 760 249 грн. (сімсот шістдесят тисяч двісті сорок дев`ять) 74 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 14 456 (чотирнадцять тисяч чотириста п`ятдесят шість) грн. 00 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 06.03.2025.

Суддя М.Є. Літвінова