ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 м. Дніпро Справа № 904/2453/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Паруснікова Ю.Б. (доповідач) Верхогляд Т.А., Іванова О.Г.,

розглянувши в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2024 (суддя Ярошенко В.І.), повний текст рішення по справі складено 15.08.2024

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Дніпро

до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

06.06.2024 Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», про стягнення 3% річних у сумі 52524,94 грн та інфляційних втрат у сумі 193930,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/4463/22 від 06.03.2023.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2024 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 52521,94 грн, інфляційні втрати у сумі 193930,17 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 3696,78 грн.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду відповідач оскаржує його в апеляційному порядку та просить:

- скасувати оскаржуване рішення повністю і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову;

- у разі задоволення позову, зменшити 3% річних та втрати від інфляції на 99%.

Апеляційна скарга мотивована незаконністю прийнятого місцевим господарським судом рішення у справі з підстав не з`ясування належним чином фактичних обставин та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, стягнення з відповідача, як вантажоодержувача, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з неналежним виконанням договору перевезення (несвоєчасною сплатою плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу) суперечить вимогам законодавства, а саме приписам ч. 5 ст. 307 ГК України, ч. 2 ст. 908, ст. 920 ЦК України, ст. 105 Статуту залізниць України.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив аргументи відповідача щодо можливості зменшення стягуваних інфляційних втрат та 3% річних і не врахував їх при ухваленні оскаржуваного рішення. З метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності суд мав застосувати передбачене чинним законодавством право на зменшення нарахованих позивачем до стягнення з відповідача відсотків річних до мінімально визначених ст. 625 ЦК України 3% річних. Проте, висновки суду першої інстанції щодо неможливості зменшення стягуваних інфляційних втрат та 3% річних не відповідають вимогам законодавства.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

На виконання вимог ухвали ЦАГС від 17.09.2024 АТ «Українська залізниця» надало відзив на апеляційну скаргу з обґрунтуванням заперечень проти доводів та вимог апеляційної скарги відповідача по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи апеляційної скарги та вважає недоречним посилання відповідача на п. 2.14 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України № 04-05/601 від 29.05.2002, оскільки цей пункт не є релевантним до спірних правовідносин і, відповідно, не може бути застосований до спірних правовідносин, адже в ньому йде мова про майнові вимоги, які не підлягають стягненню з залізниці, а не вантажовласника.

Позивач спростовує також посилання скаржника на невідповідність застосування норм Статуту залізниць України та вважає, що витрати і збитки, не передбачені договором перевезення і Статутом залізниць, підлягають відшкодуванню відповідно до чинного законодавства.

Крім того, позивач вважає відсутніми підстави для зменшення розміру відсотків річних, оскільки позивач заявив їх до стягнення з відповідача у розмірі, передбаченому законодавством (3%) Заявлені до стягнення суми є значно менші за суми прострочених платежів за основним зобов`язанням, тобто є співмірними та враховують період, за який вони нараховувались.

Враховуючи викладене, позивач просить суд залишити рішення першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

01.07.2022 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» та Приватним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» було укладено Договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (далі Договір), за п. 1.1. якого предметом Договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника (позивача), вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника (відповідача), пов`язаних з цим сукупних послуг (далі послуги) і проведення розрахунків за ці послуги.

У розумінні Договору користування вагоном не є орендою майна, а плата за використання (користування) власного вагона перевізника не є орендною платою.

Надання послуг за Договором може підтверджуватися одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подання/забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами (п. 1.4. Договору).

Перевізник, за результатом розгляду заяви (акцепту), направляє замовнику у власній інформаційній системі перевізника повідомлення з накладенням КЕП: або про мотивоване повернення без розгляду заяви (акцепту) із зазначенням причин для такого повернення; або про дату укладення договору, присвоєння замовнику коду замовника як платника, коду вантажовідправника/вантажоодержувача. Код платника є номером договору із замовником (п. 1.9. Договору).

Договір є укладеним з дня надання замовнику перевізником інформаційного повідомлення про укладення Договору, але не раніше дня введення його в дію відповідно до п. 12.1. Договору (п. 1.10. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору обов`язки замовника:

- сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за Договором з сум внесеної переплати за кодом платежу.

Самостійно визначати розмір попередньої оплати та періодичність винесення на підставі діючих тарифів та умов Договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообіг, строк перебування вагону за межами України та інших послуг перевізника (пп. 2.1.4. Договору);

- у строки, встановлені розділом 4 Договору, підписувати акти звіряння розрахунків, зведені відомості.

Підписувати не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальні картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а. А у випадку оформлення вказаних вище документів в паперовій формі на вимогу замовника підписувати та на давати перевізнику не пізніше двох робочих днів від дня надання такої його вимоги (пп. 2.1.7. Договору).

Розрахунки за Договором здійснюються через філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця» (пп. 4.1. Договору).

Договір діє з дня укладання, але не раніше дати введення в дію, що визначається Перевізником в повідомленні про оприлюднення Договору здійсненого на веб-сайті http://uz.cargo.com / та діє до його припинення. Дата введення в дію не може бути раніше 30 днів з дня оприлюднення Договору. На звернення Замовника умови Договору застосовуються до відносин з замовником, які виникли між сторонами до його укладання та введення в дію (п. 12.1. Договору).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.03.2023, у справі № 904/4463/22 залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 23.08.2024, стягнуто з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» 1220452,80 грн плати за користування вагонами, 35 999,52 грн збору за зберігання вантажів та 18 846,78 грн судового збору.

Відповідно до витягу з реєстру документів по рахунку зі спеціальним режимом використання за дату 31.10.2023 відповідач добровільно виконав рішення суду по справі № 904/4463/22, сплативши позивачу 1 256 452,32 грн.

Посилаючись на ст. 625 ЦК України, на прострочений борг відповідача, підтверджений рішенням суду у справі № 904/4463/22, за загальний період з 21.05.2022 по 30.10.2023 позивач нарахував 52 521,94 грн 3 % річних та 193930,17 грн індексу інфляції.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі є господарськими, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до них мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України (далі ЦК України) з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України (далі ГК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 307 ГК України та ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити вантаж у встановлений термін, а вантажовідправник сплатити відповідну плату. Умови перевезення також регулюються законодавством, зокрема транспортними кодексами та іншими нормативно-правовими актами, що встановлюють відповідальність за неналежне виконання зобов`язань.

Відповідно до Статуту залізниць України, перевезення вантажів здійснюється на договірних засадах, що включають зобов`язання щодо організації перевезень, термінів доставки, безпеки перевезень, схоронності вантажів тощо. Всі правила перевезення вантажів регулюються Правилами перевезень вантажів та іншими відповідними нормативними актами. Під`їзні колії, згідно з цими ж правилами, є частиною взаємодії з підприємствами та можуть бути регульовані окремими договорами.

Згідно з п. 119 Статуту залізниці, плата за користування вагонами визначається правилами та може бути накладена у разі затримки вагонів на станціях, якщо затримка виникла з вини вантажоодержувача або власника під`їзної колії. Це також підтверджується нормами, що встановлюють стягнення додаткових платежів у разі затримки на під`їзних коліях або у порту.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У разі неналежного виконання або порушення строків виконання, сторони мають право вимагати виконання з урахуванням можливих штрафів або додаткових зборів, якщо це передбачено умовами договору або законодавством. Зокрема, порушення строків виконання зобов`язання може бути підставою для стягнення штрафних санкцій або компенсації збитків, які виникли через затримку.

Всі положення, що стосуються договору перевезення, обов`язкові для виконання сторонами. Стаття 629 ЦК України підтверджує, що договір є обов`язковим для сторін, і його виконання не може бути змінено або відкладено без узгодження з іншою стороною, за винятком випадків, передбачених законодавством.

З огляду на вищезгадані норми, слід зазначити, що сторони повинні виконувати свої зобов`язання відповідно до умов договору, дотримуючись встановлених термінів і процедур, а в разі порушення цих зобов`язань повинні нести відповідальність, зокрема у вигляді штрафних санкцій або компенсацій за завдані збитки.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не потребують повторного доказування в інших справах за умови, що ці обставини вже були доведені та є юридично визнаними. Це важливо, оскільки рішення, які набрали законної сили, не можуть бути оскаржені без наявності нових вагомих обставин. Таке правило забезпечує правову визначеність та є частиною принципу res judicata.

Враховуючи факти, встановлені у справі № 904/4463/22, рішення, яке набрало законної сили, відповідач підписав відомості плати за користування вагонами ф. ГУ-46 19059212, 19059213, 19059214, 19059215, 18059216, 18059226, 25059289, 19059228, 18059255, 17059224 та накопичувальні картки ф. ФДУ-92 20059049, 20059050 з запереченнями, що унеможливило списання плати залізницею. Однак, відповідно до умов договору (п. 2.1.7., 1.4.), обов`язок підписати ці документи у відповідача виникає через два робочих дні після надання послуг. Сплата за надані послуги здійснюється негайно після підписання документів, а відповідальність за невиконання зобов`язання настає з наступного дня після оформлення карток і відомостей.

Виходячи з положень чинного законодавства, Договору та інших доказів, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що у відповідача виник обов`язок внести плату за користування вагонами і збору за зберігання вантажу з моменту надання таких послуг та фіксації їх надання у відповідних документах (відомостях плати, накопичувальних картках). Незгода відповідача з обсягами таких послуг, їх вартістю не спростовує сам факт їх надання/споживання безпосередньо в спірний період.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі порушення боржником грошового зобов`язання застосовується відповідальність, що в даній справі проявляється у вигляді нарахування на прострочену суму інфляційних втрат та 3% річних. Оскільки послуги були надані та спожиті, заперечення відповідача щодо обсягу та вартості не спростовують факт їх надання у спірний період.

Таким чином, на підставі встановлених фактів та норм законодавства, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на стягнення інфляційних втрат і річних з простроченої суми, а вимоги щодо стягнення цих сум підлягають задоволенню.

Стягнення позивачем індексу інфляції та річних з простроченої суми, є компенсацією від знецінення грошових коштів, несвоєчасно сплачених відповідачем за надані позивачем послуги.

Судом перевірено розрахунок 3 % річних та індексу інфляції та стягнено з відповідача 52521,94 грн 3 % річних, 193930,17 грн індексу інфляції. Правильність розрахунків відповідач не оскаржує, проте вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив аргументи відповідача щодо можливості зменшення стягуваних інфляційних втрат та 3% річних і не врахував їх при ухваленні оскаржуваного рішення.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта з огляду на формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями.

Нараховані 3% не мають великого розміру порівняно до основного боргу і сторонами не збільшувалась процентна ставка їх нарахування, в порівнянні з законом, а тому відсутні підстави для зменшення стягнутих за рішенням місцевого господарського суду 3% річних.

Зменшення розміру інфляційних втрат на 99%, як того просить апелянт, колегія суддів відхиляє, оскільки інфляційні витрати не є штрафними санкціями, а є компенсацією від знецінення грошових коштів, що унеможливлює зменшення їх розміру.

Отже, доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, не спростовують мотиви господарського суду першої інстанції, відтак, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права, а тому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2024 у справі № 904/2453/24 підлягає залишенню без змін.

6. Висновки за результатами апеляційного перегляду справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних вище обставин, з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

7. Здійснення апеляційним судом розподілу судових витрат.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2024 у справі № 904/2453/24 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги по даній справі покласти на Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов