ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХвала

про передачу справи за підсудністю

"06" березня 2025 р. м. Ужгород Справа №907/185/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Пригара Л.І.

розглянувши матеріали позовної заяви у справі №907/185/25

За позовом Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Закарпатській області, м. Ужгород Закарпатської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ПБС, с. Бистриця Надвірнянського району Івано-Франківської області

про стягнення 292 008,20 грн, у тому числі 237 909,84 грн пені та 54 098,36 трьох процентів річних,

ВСТАНОВИЛА:

Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Закарпатській області, м. Ужгород Закарпатської області звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ПБС, с. Бистриця Надвірнянського району Івано-Франківської області про стягнення 292 008,20 грн, у тому числі 237 909,84 грн пені та 54 098,36 трьох процентів річних.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Закарпатської області вищевказану позовну заяву (справу №907/185/25) розподілено судді Пригарі Л.І.

Предметом заявлених позивачем позовних вимог виступає стягнення з відповідача пені та трьох процентів річних, нарахованих у зв`язку з порушенням останнім строків повернення попередньої оплати (авансу), передбаченого умовами укладеного між сторонами Договору на виконання робіт №13 від 04.07.2023 (зі змінами до нього, внесеними, зокрема, Додатковою угодою №13/16 від 30.10.2024), в загальній сумі 292 008,20 грн, у тому числі 237 909,84 грн пені та 54 098,36 грн трьох процентів річних. При цьому, мотивуючи підсудність поданого позову Господарському суду Закарпатської області, позивач зауважує, що на підставі ч. 5 ст. 29 ГПК України, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання, або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів. Відтак, на переконання позивача, оскільки місцем виконання Договору є Закарпатська область, то звернення із позовом до Господарського суду Закарпатської області узгоджується із приписами ч. 5 ст. 29 ГПК України.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про те, що дана справа не підсудна Господарському суду Закарпатської області з огляду на наступне.

За правилами ч. 1, 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви та відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ПБС (код ЄДРЮОФОПтаГФ 32872788) є: урочище Центр, будинок 5Г, с. Бистриця, Надвірнянський район, Івано Франківська область, 78436.

Приписами ст. 29 Господарського процесуального кодексу України передбачено підсудність справ за вибором позивача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Згідно із ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Аналіз ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що законом передбачено дві окремі підстави для застосування правил альтернативної територіальної підсудності, а саме: якщо спір виник з договору, в якому визначено місце виконання, або якщо спір виник з договору, в якому не визначено місце його виконання, проте, з огляду на специфіку регламентованих ним договірних правовідносин, виконувати такий договір можливо лише в певному місці.

При цьому, за загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами в договорі; сторони можуть передбачити будь-яке місце виконання, зручне для них. Місце виконання договору, у випадку його визначення сторонами в договорі, є однією з умов договору, що зумовлює обов`язок виконання договору саме в погодженому сторонами місці.

Слід зазначити, що виконання договірного зобов`язання - це вчинення боржником на користь кредитора або третьої особи певних дій, що становлять предмет виконання договірного зобов`язання. Правила визначення місця виконання зобов`язання встановлені ст. 532 Цивільного кодексу України. Відповідно до зазначеної норми місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться:

1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна;

2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові;

3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання;

4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання;

5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника.

Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Правила статті 532 Цивільного кодексу України застосовуються до зобов`язань, виконання яких, із урахуванням їх особливостей, можливе лише у певному місці. У разі, якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

У даному контексті суд зауважує, що предметом заявленого позову виступає матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача грошових коштів пені та трьох процентів річних, а підставою порушення відповідачем строків повернення попередньої оплати (авансу), передбаченого умовами укладеного між сторонами Договору на виконання робіт №13 від 04.07.2023 (зі змінами до нього, внесеними, зокрема, Додатковою угодою №13/16 від 30.10.2024). Водночас зобов`язання з оплати пені та трьох процентів річних, які за своєю правовою природою є грошовими коштами, не є такими, що можуть виконуватись лише в певному місці, оскільки зазначена сплата здійснюється безготівково шляхом переказу коштів із одного банківського рахунку на інший. Крім того, спірні правовідносини між сторонами взагалі не пов`язані з нерухомим майном, оскільки укладений між позивачем та відповідачем Договір на виконання робіт №13 від 04.07.2023 (зі змінами до нього) породжує виключно обов`язки з виконання робіт та оплати за їх фактичне виконання і жодним чином не стосується прав та інтересів щодо об`єкта як нерухомого майна. Об`єктом, який передається однією стороною договору іншій в обмін на грошові кошти, є результат робіт, а не нерухоме майно.

В даному аспекті суд також звертається до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної в ухвалі від 30.08.2024 у справі №924/698/23, згідно з якою за синалагматичним договором, який передбачає зустрічні зобов`язання, юрисдикцію спору слід визначати залежно від того, з якого саме зобов`язання виник спір.

Тому для визначення юрисдикції спору про стягнення грошових коштів не застосовується пункт 3 частини 1 статті 532 Цивільного кодексу України.

У разі спору про стягнення грошових коштів для цілей визначення юрисдикції спору не підлягає застосуванню і пункт 4 частини 1 статті 532 Цивільного кодексу України, відповідно до якого, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання; якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Колегією суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 30.08.2024 у справі №924/698/23 зазначено, що вищезгаданий пункт визначає місце, в якому провадиться виконання зобов`язання про фізичну сплату коштів готівкою боржником безпосередньо кредитору. На це, зокрема, вказує можливість понесення витрат, пов`язаних із зміною місця виконання, а така можливість у разі сплати безготівкових коштів виключається. Сплата безготівкових коштів здійснюється шляхом надання боржником доручення обслуговуючому боржника банку і зарахування коштів на рахунок кредитора в банку, який його обслуговує.

Отже поняття місця виконання грошового зобов`язання шляхом безготівкових розрахунків позбавлене сенсу в контексті визначення юрисдикції і не може бути встановлене договором. У зв`язку з цим, не підлягає застосуванню і частина 5 статті 29 ГПК України незалежно від того, чи зазначене в договорі місце виконання, чи ні.

Оскільки спір стосується стягнення грошових коштів (пені та трьох процентів річних), а не фактичного виконання зобов`язань за договором, то відсутні підстави вважати, що виконання договору в частині сплати пені та трьох процентів річних за порушення відповідачем строків повернення попередньої оплати (авансу) можливе лише у Закарпатській області. Зобов`язання, про порушення яких стверджує позивач, не є такими, які через їх особливість належить виконувати тільки в певному місці.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі Сокуренко і Стригун проти України (заяви №29458/04 та №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду, термін встановленим законом у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках ЄСПЛ дійшов висновку, що не може вважатися судом, встановленим законом, національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Таким чином, логічним є висновок про те, що розгляд справи судом, яка йому не підсудна, є безумовною підставою для скасування процесуального рішення, ухваленого за результатами вирішення спірних правовідносин, а також може розцінюватись як перевищення судом повноважень, компетенції, прийняття ним завідомо неправосудного рішення тощо.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування в даній справі положень ч. 5 ст. 29 ГПК України та про необхідність визначення підсудності спору за загальними правилами, з урахуванням ст. 27 ГПК України.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення (ч. 3 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 9 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

З огляду на наведене, беручи до уваги відсутність підстав для застосування при визначенні підсудності даного спору приписів ч. 5 ст. 29 ГПК України, а також враховуючи те, що місцезнаходженням відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ПБС (код ЄДРЮОФОПтаГФ 32872788) є: урочище Центр, будинок 5Г, с. Бистриця, Надвірнянський район, Івано Франківська область, 78436, суд дійшов висновку, що матеріали позовної заяви (справи №907/185/25) підлягають надісланню до Господарського суду Івано Франківської області за підсудністю.

Керуючись ст. 27, 31, 234 Господарського процесуального кодексу України

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОСТАНОВИВ:

1. Матеріали позовної заяви №16-ДСК від 17.02.2025 (вх. №02.3.1-05/209/25 від 18.02.2025) (справи №907/185/25) Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Закарпатській області, м. Ужгород Закарпатської області до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ПБС, с. Бистриця Надвірнянського району Івано-Франківської області про стягнення 292 008,20 грн, у тому числі 237 909,84 грн пені та 54 098,36 трьох процентів річних, із доданими до неї документами надіслати Господарському суду Івано Франківської області (вул. Грушевського, будинок 32, м. Івано-Франківськ, 76018) за підсудністю.

2. На підставі ст. 235 Господарського процесуального кодексу України ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення (ухвали). Ухвала може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду.

3. Ухвалу надіслати сторонам у справі.

4. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повна ухвала складена та підписана 06.03.2025.

Суддя Л.І. Пригара