ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/903/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП», м. Миколаїв

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2024, ухвалене суддею Ільєвої Л.М., м.Миколаїв, повний текст складено 28.10.2024

у справі № 915/903/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП», м. Миколаїв

до відповідача: Фермерського господарства «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка Миколаївської області

про стягнення 31 263 грн.16 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП», м. Миколаїв звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути на його користь з Фермерського господарства «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка Миколаївської області штраф відповідно до п.6.11 договору поставки сільськогосподарської продукції №79417 у розмірі, що дорівнює сумі ПДВ 31 263 грн.16 коп., а також вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до умов договору та укладеної до договору специфікації № 1 від 27.02.2023 року, позивач прийняв від Фермерського господарства «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка Миколаївської області соняшник у кількості 15,924 т, загальною вартістю 254 571 грн. 42 коп., в тому числі ПДВ 31 263 грн.16 коп., що підтверджується видатковою накладною № 2 від 27.02.2023 року. На підставі виставленого Фермерським господарством «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка Миколаївської області рахунку на оплату № 2 від 27.02.2023 року позивачем здійснено оплату за отриманий товар у сумі 254 972,70 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 6599 від 01.03. 2023 року.

Разом з тим, позивач вказує, що Фермерським господарством «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка Миколаївської області відповідно до законодавства та умов спірного договору не було належним чином здійснено реєстрацію податкової накладної та не надано зареєстровану податкову накладну покупцю, так як в реєстрації податкової накладної було відмовлено контролюючим органом.

Отже, позивач стверджує, що нездійснення реєстрації відповідачем внаслідок зупинення контролюючим органом податкової накладної, позбавило позивача права на своєчасне отримання податкового кредиту у розмірі 31 263 грн.16 коп., а отже, впливає на майновий стан позивача, його здатність належно виконувати умови договорів з іншими контрагентами та вести свою звичайну господарську діяльність. За наведених обставин позивач вважає, що умови договору, а саме п. 6.9, 6.11, мають характер господарського зобов`язання, оскільки направлені на забезпечення майнових та ділових інтересів позивача у сфері саме його господарської діяльності, а не контролю у сфері податкового законодавства, оскільки саме від постачальника (продавця), який має визначений законом обов`язок вчинити дії, необхідні для реєстрації податкової накладної в ЄРПН (а також може у необхідних випадках ефективно оскаржити рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, які перешкодили виконати цей обов`язок), залежить реалізація покупцем майнового інтересу, пов`язаного з одержанням права на податковий кредит з ПДВ за наслідками господарської операції, тому саме постачальник залишається відповідальним перед своїм контрагентом у господарській операції за наслідки невчинення цих дій.

Позивач вважає, що застосування фінансових санкцій за порушення податкового законодавства контролюючими органами у жодній мірі не захистить його права та не відновить його порушені інтереси, тому доречне застосування покупцем п. 6.11. договору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.10.2024 року у справі №915/903/24 відмовлено у задоволенні позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП», м. Миколаїв до Фермерського господарства «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка Миколаївської про стягнення штрафу в загальній сумі 31 263 грн.16 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за умовами п. 5.2 договору поставки, у разі нездійснення продавцем реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних, або здійснення такої реєстрації податкової накладної з порушенням вимог ст. 201.1 Податкового кодексу України, покупець має право застосувати до продавця оперативно-господарську санкцію у вигляді притримання оплати за товар до моменту усунення відповідного порушення. Разом з тим, після закінчення строку дії договору позивач майже більше ніж через рік після здійснення вказаної поставки товару здійснює нарахування на підставі п. 6.9. договору штрафу, який заявлено до стягнення в судовому порядку. З огляду на вказане, суд враховує концепцію Доктрини заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) в практиці Європейського суду з прав людини та її застосування Верховним Судом (як джерело права), а тому, суд першої інстанції вважає, що позивач, прийнявши товар за відсутності належним чином, на його думку, зареєстрованої податкової накладної та перерахувавши відповідачу кошти в повному обсязі за отриманий товар, знав про вказаний недолік, а тому, така поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП» м. Миколаїв з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2024 року у справі №915/903/24 скасувати та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП» м. Миколаїв у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник наголошує на тому, що відповідно до умов договору поставки у випадку нереєстрації постачальником податкової накладної, скаржник має право або на притримання оплати за товар до моменту усунення відповідного порушення або на стягнення штрафу у розмірі, що дорівнює сумі податку на додану вартість з податковою накладною.

Також, скаржник наголошує, що обумовивши відповідальність постачальника у вигляді штрафу в розмірі суми ПДВ, який сплачує покупець при оплаті поставленого товару, сторони тим самим фактично передбачили компенсацію позивачеві негативних наслідків, що можуть у нього виникнути в разі невиконання відповідачем передбаченого нормами податкового законодавства зобов`язання зі складення та реєстрації податкової накладної та неможливості отримання позивачем у зв`язку з цим податкового кредиту.

Крім того, позивач зазначає, що внаслідок відмови відповідачу контролюючим органом у реєстрації податкової накладної, скаржник був позбавлений права на своєчасне отримання податкового кредиту у розмірі 31 263 грн.16 коп., у зв`язку з неможливістю, в силу приписів Податкового кодексу України, включити незареєстровану податкову накладну до податкової декларації з ПДВ у відповідному звітному періоді та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання. Отже, на думку скаржника, це впливає на його майновий стан та його здатність належно виконувати умови договорів з іншими контрагентами та вести свою звичайну господарську діяльність.

Скаржник стверджує, що судом першої інстанції не враховані обставини, пов`язані із відмовою відповідачу в реєстрації податкової накладної № 2 від 27.02.2023 року. Як вбачається із долучених відповідачем документів до матеріалів справи, зокрема копії рішення про реєстрацію/відмову у реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних від 06.03.2024 року № 8379996/33368527, контролюючим органом прийнято рішення про відмову у реєстрації податкової накладної у зв`язку з ненаданням платником податку копій первинних документів щодо походження, збору с/г продукції, товаро-супроводжуючі документи оформлені неналежним чином (в ТТН на реалізацію відсутні підписи водіїв). Тобто, наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача щодо ненадання на розгляд регіональній комісії попередньо вказаних документів та відмовою контролюючого органу у реєстрації податкової накладної.

Щодо поновлення судом першої інстанції строку відповідачу на подання відзиву на позовну заяву, скаржником наголошено, що згідно із ст. 118 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 року поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕ-ТОП», м. Миколаїв пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2024 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Прометей-Топ», м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2024 року у справі №915/903/24, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму на 01 січня відповідного року (що станом на момент подання позову у даній справі складає 3028 грн.).

В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку, єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову.

Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №915/903/24 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 31 263 грн.16 коп.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП» м. Миколаїв не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2024 року у справі №915/903/24 не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

27.02.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП», м.Миколаїв (покупець) та Фермерським господарством «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка, Миколаївської області (продавець) укладено договір № 79417 поставки сільськогосподарської продукції, згідно з п. 1.1, 1.2 якого відповідач, як продавець зобов`язується передати у власність позивачу як покупцю сільськогосподарську продукцію (в подальшому товар). Найменування та загальна кількість товару, що поставляється за даним договором, визначається сторонами у специфікації, що додається до договору та є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 3.1 договору кількість та ціна товару, що поставляється за даним договором, встановлюється специфікацією. Ціна товару може змінюватись, відповідно до п. 2.4 договору.

Пунктом 4.8. договору визначено, що для підтвердження поставки продавцем надаються наступні документи:

- рахунок-фактура на товар, що поставляється за договором із зазначенням кількості товару, ціни без ПДВ, загальної суми без ПДВ, суми ПДВ, всього до сплати;

- видаткова накладна на товар;

- податкова накладна, виписана на товар та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, у відповідності до діючого законодавства України.

Згідно з п. 5.1 договору, якщо інші умови оплати не погоджені сторонами у додатковій угоді, покупець здійснює оплату товару в українській гривнях шляхом банківського переказу вартості товару на поточний рахунок продавця в наступному порядку:

- 86% вартості товару сплачуються покупцем протягом 3 робочих днів з дати поставки товару, визначення фактичної кількості та якості поставленого товару згідно умов цього договору, підписання сторонами специфікації до договору, а також після отримання від продавця рахунку-фактури на товар та підписаної видаткової накладної;

- 14% вартості товару сплачується покупцем протягом 3 робочих днів після здійснення продавцем реєстрації податкової накладної та отримання покупцем суми бюджетного відшкодування ПДВ по взаємовідносинам з продавцем в рамках виконання даного договору, відповідно до порядку, визначеного ст. 200 Податкового кодексу України. Якщо за результатами перевірки контролюючим органом буде відмовлено покупцю у отриманні бюджетного відшкодування ПДВ по взаємовідносинам з продавцем, 14% вартості товару не сплачується до моменту отримання бюджетного відшкодування.

Пунктом 5.2 договору визначено, що у разі нездійснення продавцем реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних, або здійснення такої реєстрації податкової накладної з порушенням вимог ст. 201.1 Податкового кодексу України, покупець має право застосувати до продавця оперативно-господарську санкцію у вигляді притримання оплати за товар до моменту усунення відповідного порушення.

Відповідно до п. 6.1 договору у випадку порушення, невиконання або неналежного виконання зобов`язань, передбачених даним договором, винна сторона несе відповідальність, визначену чинним законодавством України, з урахуванням умов даного договору.

Згідно з п. 9.1 договору він набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін та діє до 27.02.2023, а в частині зобов`язань, що виникли до цієї дати до повного їх виконання відповідними сторонами.

На виконання умов договору від 27.02.2023 року № 79417 та згідно із специфікацією від 27.02.2023 № 1 та видатковою накладною від 27.02.2023 № 2 відповідач передав позивачу 15,924 т насіння соняшника на суму 254 571 грн. 42 коп., (у т.ч. ПДВ 31 263 грн.16 коп.), а позивач оплатив відповідачу вказаний товар в повному обсязі на суму 254 571 грн. 42 коп. (в т. ч. ПДВ 31 263 грн.16 коп.), що підтверджується рахунком на оплату від 27.02.2023 № 2 та платіжною інструкцією від 01.03.2023 № 6599.

01.05.2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП», м.Миколаїв було направлено на адресу відповідача претензію за вих. № 01/05/24 , з якої вбачається , що на підставі п. 6.11. договору поставки позивач вимагав від відповідача сплатити штраф у розмірі, що дорівнює сумі податку на додану вартість за податковою накладною № 2 від 27.02.2023 року, а саме, 31 263 грн. 16 коп. Зазначену претензію відповідач не отримав.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачем згідно з вимогами Податкового кодексу України було складено та подано 27.02.2023 року на реєстрацію податкову накладну № 2 на суму 254 571 грн. 42 коп. (у т. ч. ПДВ). Згідно з повідомленням Державної податкової служби України від 02.03.2023 № 33368527, реєстрацію вищевказаної податкової накладної було зупинено на підставі п. 201.16 ст. 201 Податкового кодексу України для надання пояснень та копій документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної. На виконання вказаного повідомлення відповідачем 02.03.2023 надано повідомлення №1 про подання пояснень та копій документів щодо податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрацію яких зупинено від 02.03.2023 № 1. Проте, рішенням від 06.03.2023 № 8379996/33368527 Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, в реєстрації податкової накладної № 2 від 27.02.2023 р. відмовлено. Рішення від 06.03.2023 №8379996/33368527 Комісії оскаржено відповідачем в адміністративному порядку, що підтверджується скаргою від 06.03.2023 № 8379996/33368527. В матеріалах справи не містяться відповідного рішення податкового органу за наслідками розгляду вищевказаної скарги відповідача.

Інших письмових доказів щодо спірних правовідносин матеріали справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин, які підтверджують або спростовують наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу відповідно до п.6.11 договору поставки сільськогосподарської продукції №79417 у розмірі, що дорівнює сумі ПДВ 31 263 грн.16 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першої статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

З матеріалів господарської справи вбачається, що 27.02.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП», м.Миколаїв (покупець) та Фермерським господарством «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка, Миколаївської області (продавець) укладено договір № 79417 поставки сільськогосподарської продукції, згідно з п. 1.1, 1.2 якого відповідач як продавець зобов`язується передати у власність позивачу як покупцю сільськогосподарську продукцію (в подальшому товар). Найменування та загальна кількість товару, що поставляється за даним договором, визначається сторонами у специфікації, що додається до договору та є його невід`ємною частиною.

Пунктом 5.2 договору визначено, що у разі нездійснення продавцем реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних, або здійснення такої реєстрації податкової накладної з порушенням вимог ст. 201.1 Податкового кодексу України, покупець має право застосувати до продавця оперативно-господарську санкцію у вигляді притримання оплати за товар до моменту усунення відповідного порушення.

Відповідно до п. 6.1 договору у випадку порушення, невиконання або неналежного виконання зобов`язань, передбачених даним договором, винна сторона несе відповідальність, визначену чинним законодавством України, з урахуванням умов даного договору.

На виконання умов договору №79417 від 27.02.2023 року, згідно із специфікацією від 27.02.2023 № 1 та видатковою накладною від 27.02.2023 № 2 відповідач передав позивачу 15,924 т насіння соняшника на суму 254 57 грн. 42 коп., (у т.ч. ПДВ 31 263 грн. 16 коп.), а позивач оплатив відповідачу вказаний товар в повному обсязі на суму 254 571 грн. 42 коп. (в т. ч. ПДВ 31 263 грн.16 коп.), що підтверджується рахунком на оплату від 27.02.2023 № 2 та платіжною інструкцією від 01.03.2023 № 6599.

Як зазначалось вище, спір по даній справі виник з підстав несплати відповідачем позивачу нарахованого останнім на підставі п. 6.11 договору штрафу у розмірі, що дорівнює сумі податку на додану вартість за податковою накладною, виписаною на підставі вказаної поставки сільськогосподарської продукції.

Так, позивач зазначає, що оскільки відповідачем Фермерським господарством «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка Миколаївської області не здійснено належним чином реєстрацію податкової накладної, останнім було нараховано штраф в розмірі 31 263 грн.16 коп., що дорівнює 20% ПДВ від вартості поставки, який підлягає стягненню, тому вважає неправильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні його позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким твердженням позивача, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем згідно з вимогами Податкового кодексу України було складено та подано 27.02.2023 року на реєстрацію податкову накладну № 2 на суму 254571,42 грн. (у т. ч. ПДВ). Згідно з повідомленням Державної податкової служби України від 02.03.2023 № 33368527, реєстрацію вищевказаної податкової накладної було зупинено на підставі п. 201.16 ст. 201 Податкового кодексу України для надання пояснень та копій документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної. На виконання вказаного повідомлення відповідачем 02.03.2023 надано повідомлення про подання пояснень та копій документів щодо податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрацію яких зупинено, від 02.03.2023 № 1. Проте, рішенням від 06.03.2023 № 8379996/33368527 Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, в реєстрації податкової накладної № 2 від 27.02.2023 р. відмовлено. Рішення від 06.03.2023 №8379996/33368527 Комісії оскаржено відповідачем в адміністративному порядку, що підтверджується скаргою від 06.03.2023 № 8379996/33368527.

Суд апеляційної інстанції враховує, що порушення передбачених п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, є підставою для застосування до такого платника податків штрафів в розмірі, встановленому Податковим кодексом України. Водночас, приписами Податкового кодексу України не обмежуються максимальні строки для реєстрації платником податку податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що за покупцем - одержувачем товарів/послуг право включити до податкового кредиту суму податку на додану вартість, зазначену в податковій накладній, зареєстрованій, зокрема, із запізненням у Єдиному реєстрі податкових накладних, зберігається протягом 1095 календарних днів із дати складання податкової накладної/розрахунку коригування.

Отже, колегія суддів зазначає, що доводи позивача про втрату ним права на податковий кредит є недоведеними належними засобами доказування у даній справі.

Також, позивачем не було подано належних та допустимих доказів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції на підтвердження понесення ним реальних збитків в розмірі суми, яку останній не може зарахувати до податкового кредиту з ПДВ, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання з реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних для можливості застосування до відповідача штрафної відповідальності.

При цьому, колегія суддів зазначає, що штрафні санкції, відповідно до ст. 173 і 230 Господарського кодексу України, можуть нараховуватись лише за неналежне виконання саме основних господарських зобов`язань.

Виходячи з положень ст. 173, 174 Господарського кодексу України, нездійснення реєстрації податкової накладної, розрахунку коригування кількісних та вартісних показників до податкової накладної в ЄРПН протягом передбаченого законодавством строку не є порушенням з боку відповідача правил здійснення господарської діяльності - невиконанням господарського зобов`язання, оскільки обов`язок зі складання та реєстрації податкових декларацій виникає у відповідача саме на підставі норм податкового законодавства.

Водночас, зазначення сторонами у договорі про обов`язок відповідача здійснити реєстрацію податкової накладної, розрахунку коригування кількісних та вартісних показників до податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних протягом передбаченого законодавством строку не має наслідком зміну характеру відповідних правовідносин з податкових на господарські.

Тому, невиконання або неналежне виконання таких умов договору (здійснення реєстрації податкової накладної тощо) не є правопорушенням у сфері господарювання, що відповідно до вимог ст. 218, ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України виключає можливість притягнення учасника господарських правовідносин до відповідальності у вигляді сплати штрафних санкцій.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02.05.2018 у справі № 908/3565/16 та від 07.02.2019 у справі № 913/272/18.

Зазначаючи про неправильне дослідження судом першої інстанції обставин справи, в апеляційній скарзі позивач посилається на пункт 6.11 договору, яким передбачено відповідальність за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних в розмірі вартості ПДВ.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до ЄРПН є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у ЄРПН повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 01 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені;

- для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).

У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Отже, встановлюючи відповідальність постачальника у вигляді штрафу в розмірі ПДВ, сторони у такий спосіб фактично передбачили компенсацію позивачеві негативних наслідків, яких він може зазнати у разі невиконання відповідачем передбаченого нормами податкового законодавства зобов`язання зі складання та реєстрації податкової накладної та неможливості отримання позивачем у зв`язку із цим податкового кредиту.

Тобто, передбачена пунктом 6.11 договору відповідальність продавця не пов`язана із виконанням ним своїх зобов`язань щодо поставки і передачі товару, вказаного у специфікації до договору, оскільки виникає у разі невиконання постачальником вимог податкового законодавства.

Зазначення сторонами у договорі про обов`язок відповідача надати покупцю підписану уповноваженою на те особою і скріпленою печаткою (при наявності) податкову накладну в електронній формі з дотримуванням умов про реєстрацію в порядку, визначеному законодавством України (п. 201.1 б ПКУ), електронного підпису уповноваженої особи і зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних не призводить до зміни характеру відповідних правовідносин із податкових на господарські.

Тобто із вищезазначеного вбачається, що невиконання або неналежне виконання таких умов договору (здійснення реєстрації податкової накладної тощо) не є правопорушенням у сфері господарювання та не може бути підставою для покладення на продавця господарської відповідальності у вигляді штрафної санкції.

Таким чином, виходячи з положень статті 173 Господарського кодексу України, підстав виникнення господарських зобов`язань (стаття 174 Господарського кодексу України), нездійснення реєстрації податкової накладної в ЄРПН у строки, встановлені ПК України, не є порушенням з боку відповідача правил здійснення господарської діяльності - невиконанням господарського зобов`язання, оскільки обов`язок зі складання та реєстрації податкових декларацій виникає у відповідача саме на підставі податкового законодавства.

Враховуючи компенсаційний характер санкції, передбаченої пунктом 6.11 договору від 27.02.2023 №79417, яка не пов`язана із забезпеченням належного виконання зобов`язань, що виникають з поставки та передачі товару, доводи позивача в обґрунтування наявності підстав для покладення на відповідача саме господарської штрафної відповідальності у зв`язку із тим, що відповідачем неналежним чином здійснено реєстрацію податкової накладної, колегією судів відхиляються як такі, що недоведені ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними засобами доказування.

З урахуванням зазначеного, оскільки в даному випадку зобов`язання відповідача щодо належного (своєчасного) оформлення податкових накладних, їх офіційної реєстрації не стосуються господарських відносин, що склалися між сторонами на підставі укладеного між ними договору поставки від 27.02.2023 №79417, а є за своєю природою податковими зобов`язаннями, які регулюються нормами Податкового кодексу України та контролюються ДФС, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відтак, зазначення сторонами в договорі про обов`язок відповідача здійснити реєстрацію податкової накладної, не має наслідком зміну характеру відповідних правовідносин з податкових на господарські.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 908/3565/16, від 12.03.2018 у справі № 918/216/17, від 13.04.2018 у справі № 902/380/17, від 10.01.2024 у справі № 904/6023/19 (904/4903/22).

Тому невиконання або неналежне виконання таких умов договору (здійснення реєстрації податкової накладної тощо) не є правопорушенням у сфері господарювання, що згідно з вимогами статті 218 та частини першої статті 230 Господарського кодексу України виключає можливість притягнення учасника господарських правовідносин до відповідальності у вигляді сплати штрафних санкцій.

Щодо доводів скаржника про те, що судом першої інстанції безпідставно було задоволено клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву, оскільки згідно із ст. 118 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини восьмої статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою господарського суду від 01.08.2024 року встановлено відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст. 251 Господарського процесуального кодексу України з наданням до відзиву доказів в обґрунтування заперечень на позов, якщо такі докази не надані позивачем.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, пропущений процесуальний строк може бути поновлений судом за умови звернення учасника справи із заявою про його поновлення, в якій він має навести причини пропуску, а суд - оцінити наведені причини та визначити їх поважність.

Вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків, суд має враховувати зміст заяви (клопотання) учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16.

Норма про можливість поновлення процесуальних строків по суті є пільгою, яка може застосовуватися як виняток із загального правила, оскільки інакше нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків (постанови Верховного Суду від 13.05.2024 у справі №922/2825/23, від 18.08.2023 у справі №32/257-10, від 03.04.2023 у справі №906/1357/20, від 01.09.2022 у справі №904/8456/21 від 03.03.2025 у справі 920/46/24).

Отже, строк на пред`явлення відзиву може бути поновлений за обґрунтованою заявою відповідача та лише з причин, що визнані судом поважними. На підставі належних, допустимих та достатніх доказів суд щоразу встановлює поважність причин пропуску строку та ухвалює рішення про його поновлення / відмову у його поновленні. Саме на відповідача покладається обов`язок довести суду наявність поважних причин пропуску строку.

Так, з матеріалів господарської справи вбачається, що надіслана судом першої інстанції копія ухвали суду від 01.08.2024 року на юридичну адресу Фермерського господарства «ГЕЛІОС-СТАР», яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, була повернута до суду без вручення за закінченням терміну зберігання, про що свідчить відмітка Укрпошти на поштовому конверті, але направлена на адресу відповідача копія ухвали суду про відкладення розгляду справи від 22.08.2024 року була отримана останнім 29.08.2024 року, про що свідчить повернуте до суду першої інстанції 03.09.2024 року рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.

У заявленому клопотанні про поновлення строку на подачу відзиву представник відповідача вказує, що договір про надання правничої допомоги між Фермерським господарством «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка Миколаївської області та адвокатом Бєлоущенко А.Ж. було укладено тільки 22.09.2024.

Отже, з огляду на наведені у відзиві обставини, та з метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість поновлення позивачу пропущеного строку для подання відзиву, а тому доводи скаржника в цій частині колегією суддів відхиляються.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки зазначення сторонами у договорі умови про обов`язок відповідача здійснити реєстрацію податкової накладної, розрахунку коригування кількісних та вартісних показників до податкової накладної у ЄРПН протягом передбаченого законодавством строку не має наслідком зміну характеру відповідних правовідносин з податкових на господарські і не є підставою для застосування судом штрафної господарської відповідальності до відповідача.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Надаючи оцінку всім доказам та доводам позивача у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що докази, надані позивачем на підтвердження обставин для стягнення з Фермерського господарства «ГЕЛІОС-СТАР», смт.Доманівка Миколаївської області нарахованого штрафу в розмірі 31 263 грн.16 коп., що дорівнює 20% ПДВ від вартості поставки у зв`язку з нездійсненням належним чином реєстрацію податкової накладної, є такими, що не відповідають таким стандартам.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що доводи позивача, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди відповідача з таким рішенням без належного обґрунтування для цього відповідних підстав. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що всі істотні обставини справи судом першої інстанції встановлені вірно, з огляду на що рішення суду першої інстанції скасування або зміни не потребує.

Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП» м. Миколаїв не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2024 року у справі №915/903/24 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕТЕЙ-ТОП» м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2024 року у справі №915/903/24 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2024 року у справі №915/903/24 залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 11 березня 2025 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді С.І.Колоколов
Н.М.Принцевська