ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2025 Справа № 914/2518/24

м.Львів

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Алдея", м.Вінниця

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Вугле Інвест", м.Львів

про стягнення заборгованості у розмірі 514924,64 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

За участю секретаря Сосницької А.А.

Представники сторін:

від позивача: Василюк А.П. - представник ( в режимі відеоконференції)

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Алдея" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вугле Інвест" про стягнення заборгованості у розмірі 514924,64 грн., з якої: 200160,00 грн. основного боргу за договором купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020р., 213 845,90 грн. пені, 83065,08 грн. інфляційних втрат, 17853,66 грн 3% річних.

Ухвалою суду від 21.10.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Алдея" залишено без руху.

25.10.2024, за вх.№25877/24, від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 30.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

15.11.2024, за вх.№27740/24, відповідач подав клопотання про витребування доказів.

18.11.2024, за вх.№27749/24, відповідач подав відзив на позовну заяву,.

18.11.2024, за вх.№27750/24, від відповідача поступило клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

18.11.2024, за вх.№27763/24, відповідач подав клопотання про витребування доказів.

18.11.2024, за вх.№4257/24, від відповідача поступило клопотання про призначення експертизи.

20.11.2024, за вх.№28100/24, до суду від позивача поступила відповідь на відзив.

Ухвалою від 29.11.2024 судом постановлено перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 914/2518/24 за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначити на 18.12.2024.

Підготовче засідання 18.12.2024 не відбулося, у зв`язку тимчасовою непрацездатністю судді Кітаєвої С.Б. Ухвалою суду від 23.12.2024 продовжено строки підготовчого провадження та призначено підготовче засідання на 16.01.2025.

З підстав, викладених в ухвалі суду від 16.01.2025 суд постановив долучити до матеріалів справи документи, згідно переліку у п.4 прохальної частини заяви позивача від 15.01.2025(вх. № в суді 1247/25); в задоволенні клопотання відповідача від 15.11.2024 (вх.№27736/24) про витребування доказів -відмовити; клопотання позивача, викладене в пункті 3 заяви від 15.01.2025 (вх.№1247/25) про витребування доказів задоволити; зобов`язати відповідача надати суду в оригіналах та в належно засвідчених копіях належні, допустимі, достовірні докази поставки товару (намулу) відповідно до умов договору купівлі-продажу №01/10/20 від 10.10.2020 згідно з рахунком на оплату № ФОП0000252 від 18.10.2021 р на суму 200 160,00 грн., разом з доказами скеруваннями копій зазначених документів позивачу; встановити відповідачу строк виконання до 27.01.2025 включно; Підготовче засідання відкласти на 29.01.25.

З підстав, викладених в ухвалі від 29.01.2025 суд постановив: в задоволенні клопотання відповідача від 15.11.2024 (вх.№27740/24) про витребування доказів відмовити; в задоволенні клопотання відповідача від 15.11.2024 (вх.№4257/24) про призначення почеркознавчої експертизи відмовити; закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 10.02.2025.

Судом встановлено, що після проведення підготовчого засідання 29.01.2025 в системі документообігу суду від відповідача зареєстровано клопотання/заяви: вх.№2405/25 (11:44) про витребування доказів; вх.№2407/25 (11:45) про долучення доказів; вх.№2408/25 (11:49) про виклик свідка.

З підстав, викладених в ухвалі від 10.02.2025 суд постановив відмовити в задоволенні клопотання відповідача від 29.01.2025 (вх.№2405/25) про витребування доказів; відмовити в задоволенні клопотання відповідача від 29.01.2025 (вх.№2407/25) про долучення доказів, а докази долучені до даного клопотання до розгляду не приймати; відмовити в задоволенні заяви відповідача від 29.01.2025 (вх.№2408/25) про виклик свідків.

В судовому засіданні 10.02.2025 огошувалась перерва до 19.02.2025, а в судовому засіданні 19.02.2025 - до 27.02.2025.

Представник позивача в судове засідання 27.02.2025 з`явився в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 27.02.2025 не забезпечив, причин неявки не повідомив.

Враховуючи, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи та прийняття рішення, в судовому засіданні 27.02.2025 проголошено коротку частину рішення по справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на укладений між сторонами договір купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020 року, відповідно до якого Продавець зобов`язується поставити (передати у власність) Покупця (надалі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти поставлений "Намул" в подальшому іменується "Товар", відшкодувати додаткові витрати які виникли під час поставки Намулу, (якщо такі не включені у ціну товару) в порядку згідно даного Договору і цінами, в кількості та якості , визначених згідно актів виконаних робіт, видаткових накладних та/або специфікацій, що є невід`ємними частинами даного Договору після їх підписання Сторонами.

Позивач стверджує, що на виконання п.1.2 Договору ТОВ "Алдея" здійснив замовлення на поставку товару, та здійснив 100% предоплату у відповідності до вимог п. 2.4 Договору, а саме згідно рахунку на оплату №ФОП00000252 від 18.10.2021 року на суму 200 160,00 (Двісті тисяч сто шістдесят гривень, 00 коп).

Оплата Товару здійснювалась Покупцем на підставі платіжного доручення №179 від 19 жовтня 2021 року з призначенням платежу: "оплата за намул згідно рах. 252 від 18.10.2021р 200 160,00 (Двісті тисяч сто шістдесят гривень, 00 коп у тому числі ПДВ20% 33360грн), що підтверджується копією банківської виписки за період з 19.10.2021 по 19.10.2021 р., на суму 200 160,00 (Двісті тисяч сто шістдесят гривень, 00 коп.).

Позивач стверджує, що після здійснення оплати покупцем, ТОВ "Алдея", свої зобов`язання відповідач не виконав в повному обсязі та не поставив товар згідно оплаченого замовлення, що на думку позивача також підтверджується актом звірки за період з 01.10.2021-27.12.2021року, де ТОВ "Вугле Інвест" підтвердив заборгованість в розмірі 200 160,00 (Двісті тисяч сто шістдесят гривень, 00 коп.) і як наслідок відсутність поставки на дату звіряння.

Крім того позивач зазначає, що факт відправки листом акту звірки підтверджено в переписці між представником відповідача Олегом (КУПРОВСЬКИЙ ОЛЕГ ІГОРОВИЧ -директор та підписано у відповідності до відомостей зазначених у YOU CONTROL) тел. № +38 та адміністрацією ТОВ "АЛДЕЯ" - де зазначено директором, що акт звірки два рази відправляли з описом вкладення, на підтвердження чого надано переписку з директором з додатку "вайбер".

ТОВ "Алдея" зазначає, що звернулося до відповідача з претензією №27092024 від 27.09.2024 про повернення коштів за непоставлену продукцію. Однак, відповідач на претензію не відповів та добровільно повертати кошти за непоставлену продукцію відмовився.

Відтак, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 200160,00 грн. основного боргу за договором купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020р., 213 845,90 грн. пені, 83065,08 грн. інфляційних втрат, 17853,66 грн 3% річних.

У відзиві на позовну заяву Відповідач не заперечує факту укладення договору купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020 року.

Відповідач стверджує (у відповідь на твердження позивача про те, що на виконання умов договору покупцем (відповідачем) було здійснено оплату за намул зокрема за рахунком на оплату №ФОП00000252 від 18.10.2024 на суму 200160 грн та що відповідач не виконав своїх зобов`язань, а саме не поставив товар), що жодних доказів на підтвердження доводів позивачем не було представлено. Вважає, що таким чином позивач хоче ввести суд в оману, оскільки відповідач виконав свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме поставив товар. Після поставки товару відповідач пред`явив позивачу накладну, яку останній не підписав. Вважає, що зі сторони відповідача порушень умов договору немає.

Стверджує також, що накладна на суму товару в розмірі 200 160,00 грн. відображена в бухгалтерському обліку та відповідно сформовано звітність в електронному кабінеті платника податку.

На переконання позивача відповідач, зазначивши у відзиві вказані обставини фактично визнав, як факт укладення договору купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020р. так і те, що рахункок на оплату №ФОП00000252 від 18.10.2021 на суму 200160 грн відповідачем виставлявся у відповідності до договору купівлі-продажу, а оплата коштів з боку позивача підтверджує виконаня оставннім зобов`язань за цим договором.

Окрім того, відповідач заперечує підписання акту звірки розрахунків, як доказ визнання ним боргу за договором купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020р.

На переконання Відповідача Позивачем представленні неналежні докази, а тому останній незаконно просить стягувати заборгованість, пеню, інфляційні втрати та 3% річних, тобто штрафні санкцій за товар, який був поставлений Позивачеві.

На переконання Позивача (про що останній зазначає у відповіді на відзив) при поданні відзиву відповідач разом з відзивом не надав документального підтвердження щодо виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу, а лише зазначив, що поставка товару відбулась. Стверджує, що підтвердженян чи спростування здійснення операції відбуваєтсья виключно на підставі первинних документів у відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зі знінами і доповненнями. Підтвердженням про одержанян товару покупцем, як правило є підписання видаткової накладної сторонами, акт приймання-передачі товару та товарно-транспортна накладна, оформлені належним чином.

Відтак, на переконання позивача твердження відповідача "щодо поставки" є безпідставним без надання відповідних належних чи допустимих доказів на вчинення такої господарської операції.

Позивач стверджує, що податкова накладна, яка відображена в бухгалтерському обліку та сформована в електронному кабінеті платника податку вказує лише на те, що по першій події, а саме за датою зарахування коштів від покупця. Здійснення відповідної операції свідчить лише про оплату за товар, але жодним чином не підтверджує його поставку.

Позивач стверджує, що Відповідачем в заперечені не надано підтверджуючих документів щодо поставки, бо жодним чином вони не могли мати місце оскільки поставки оплаченого товару не було здійснено.

Відтак позивач просить суд задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виконання зобов`язання щодо повернення відповідачем отриманих в рахунок передоплати за поставку товару коштів у розмірі 200160,00 грн. є предметом спору у даній справі.

Обґрунтовуючи свої вимоги (про стягнення з відповідача передоплати в сумі 200160 грн.) позивач вказав, що передоплата за товар була ним здійснена на підставі Договору купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020 року.

Частиною 1 статті 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналогічні норми містить і ст. 207 Цивільного кодексу України.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч.8 ст.181 ГК України).

Разом з тим, якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч.8 ст.181 ГК України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 року у справі №922/189/18.

01.10.2020 року між ТОВ "Алдея" (далі - Позивач, Покупець) та ТОВ "Вугле Інвест" (далі - Відповідач, Продавець) було укладено договір купівлі-продажу № 01/10/20 (надалі-Договір),

Згідно п.1.1. Договору, в порядку і на умовах, визначених цим договором Продавець зобов`язується поставити (передати у власність) Покупця (надалі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти поставлений "Намул" в подальшому іменується "Товар", відшкодувати додаткові витрати які виникли під час поставки Намулу, (якщо такі не включені у ціну товару) в порядку згідно даного Договору і цінами, в кількості та якості , визначених згідно актів виконаних робіт, видаткових накладних та/або специфікацій, що є невід`ємними частинами даного Договору після їх підписання Сторонами.

Відповідно до п. 2.1. Договору ціни на товар здійснюється в гривнях.

Пунктом 2.3. Договору встановлено, що оплата за намул (товару) проводиться Покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника - Продавця.

Порядок здійснення оплати: 100% предоплата (п.2.4 Договору).

Згідно з п. 3.1. Договору визначено - що відвантаження намулу здійснюється не пізніше п`яти днів з моменту одержання письмової заявки.

Відповідно до п. 3.2. Договору поставка намулу здійснюється залізничним транспортом або автомобільним транспортом Постачальника , або покупця згідно усної або письмової домовленості.

Згідно п. 4.1. Договору всі суперечки, що виникають по даному Договору, вирішуються шляхом переговорів та згідно чинного законодавства.

Відповідно до п.5.1. Договору сторонами визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року.

Зміни та доповнення до даного договору можуть бути внесені за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди у письмовій формі (п.5.2 Договору).

У відповідності до п.5.4. Договору, цей договір вважається продовженим на наступний рік, якщо кожна із сторін не заявить письмово про розірвання договору за 10 (десять) календарних днів до закінчення терміну дії договору.

Відповідно до п.6.1. Договору сторони звільняються від відповідальності за повне чи часткове невиконання своїх зобов`язань за договором, якщо це невиконання явилось внаслідок обставин непереборної сили (повінь та ін. стихійні лиха, а також страйк або військові дії). Про настання форм-мажорних обставин сторони зобов`язані попередити одна одну протягом 3-х днів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви повивач стверджує, що відповідно до п.1.2 Договору ТОВ "Алдея" здійснило замовлення на поставку товару, та здійснило 100% предоплату у відповідності до вимог п. 2.4 Договору, а саме згідно рахунку на оплату №ФОП00000252 від 18.10.2021 року на суму 200 160,00 (Двісті тисяч сто шістдесят гривень, 00 коп.

Суд критично ставиться до посилання позивача на п.1.2. Договору, оскільки зі змісту договору не вбачається, що він не містить п.1.2, а п.2.4 передбачено порядок здійснення оплати за товар - 100% передоплати, без жодного посилання (прив`язки) до виставлення продавцем покупцю рахунку на оплату.

В наведеному позивачем пункті 2.4 Договору (як і в цілому в договорі) не міститься такої умови як обов`язок покупця здійснити замовлення на поставку товару.

Натомість, як слідує зі змісту 1.1. Договору у якому погоджено найменування товару (намул), сторони погодили, зокрема, що такі істотні умови договору як ціна, кількість і якість можуть погоджуватись продавцем і покупцем (а також відшкодування додаткових витрат, пов`язаних з поставкою товару) в актах виконаних робіт, видаткових накладних та/або специфікації, що є невід`ємними частинами цього Договору.

Як з`ясовано судом, підтверджено сторонами, Договір купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020 не містить передбачених у п.1.1. та належно оформлених обома сторонами документів, як невід`ємних частин цього договору, оскільки такі сторонами не підписувались/не укладались.

Окрім того, як встановлено судом та і підтверджено сторонами, в порядку п.5.2 зміни та доповнення до даного Договору за взаємною згодою сторін та шляхом укладення додаткової угоди в письмовій формі не вносились.

Отже, в Договорі сторони погодили лише найменування товару, однак не погоджено таких істотних умов як ціна, якість товару.

Щодо строку виконання зобов`язання продавцем з поставки товару:

У п.3.1 сторони погодили, що відвантаження намулу здійснюється не пізніше 5 днів з моменту одержання письмової заявки.

Отже, п`ятиденний строк для виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, як це передбачено договором, мав би почати свій перебіг з моменту одержання письмової заявки позивача на відвантаження намулу.

Матеріали справи не містять заявки в письмовій формі, як це передбачено договором у п.3.1. Представником позивача в судовому засіданні підтверджено про відсутність такої заявки. Відповідно відповідач не отримував від позивача письмової заявки га відвантаження товару, як це передбачено договром , відтак перебіг п`ятиденного строку для поставки товару не розпочався.

У п.3.2. договору сторони погодили, що усна або письмова домовленість між ними може стосуватись лише способу поставки товару (намулу): залізничним транспортом або автомобільним транспортом постачальника або покупця.

Отже доводи позивача про те, що між сторонами на підставі усної домовленості погоджено за договором купівлі-продажу поставку намулу в кількості 417 тон, по ціні 480,00 грн за тону, загальну вартість 200160 грн., не підтверджені ні умовами договору купівлі-продажу, який є підставою позовних вимог, ні поданими доказами.

В якості доказу про передоплату за товар за договором купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020, позивачем посилається на рахунок на оплату №ФОП00000252 від 18.10.2021 на суму 200160,00 грн.

Дослідивши вказаний рахунок на оплату, судом встановлено, що:

в графі "Постачальник" зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Вугле Інвест";

в графі "Покупець" зазначено Договір про спільну діяльність від 13.08.2020 №Б/Н - уповноважена особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Алдея"

в графі "Договір" зазначено - "основний договір".

Стверджуючи про оплату згідно виставленого рахунку позивач долучає до матеріалів справи платіжну інструкцію №179 від 19.10.2021 на суму 200160 грн, згідно якої судом встановлено, що:

в графі "Платник" значиться - ДСД від 13.08.2020, код платника №770000955

в графі "Отримувач" зазначено - ТОВ "Вугле Інвест" код отримувача №41429615.

призначення платежу "Оплата за намул згідно рахунку №252 від 18.10.2021р. ПДВ 20% 33360 грн".

За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом (зокрема, погодженим сторонами в п.1.1. договору, як такий, що може бути невід`ємною частиною договору купівлі-продажу).

Як вже зазначено, договором купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020 не передбачено здійснення оплати товару покупцем, зокрема переоплати, після виставлення рахунку продавцем.

Згідно з пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ від 21.01.2004 за № 22, одним з таких інструментів є платіжне доручення, форма якого встановлюються Національним банком України (пункт 6 частини 1 статті 7, пункт 17.1 статті 17 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні") і обов`язковим реквізитом якого є призначення платежу, який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Цим же пунктом встановлено, що повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 1.7 зазначеної Інструкції передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно пункту 1.8 даної Інструкції, платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

З системного правового аналізу наведених норм вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж.

Водночас, відповідно до пункту 2.29 зазначеної Інструкції, платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі. Для цього платникові необхідно подати до банку, що його обслуговує, документ на відкликання (пункт 23.1 статті 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Таке відкликання здійснюється у порядку, визначеному внутрішніми правилами банку, і виключно у повній сумі.

Тобто, до списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит Призначення платежу шляхом відкликання платіжного доручення.

Однак, у випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 статті 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні). Тобто ,з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті Призначення платежу виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 Про заміну інформації у реквізиті Призначення платежу, яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті Призначення платежу, вирішується між сторонами без участі банку.

Із поданої платіжної інструкції №179 від 19.10.2021 на суму 200160 грн вбачається визначення платником (позивачем) чіткого призначення платежу. У платіжному дорученні реквізит "призначення платежу" містить повну інформацію про платіж та документ, на підставі якого здійснювалось перерахування коштів отримувачу. Відповідач чітко визначив призначення платежу, надав повну інформацію про платіж (спрямування коштів), зазначивши в рахунок чого мають бути спрямовані сплачені ним кошти, зазначивши дату та номер конкретного документа, а саме, здійснив платіж на суму 200160 грн з призначенням платежу: Оплата за намул згідно рахунку №252 від 18.10.2021р. ПДВ 20% 33360 грн.

Отже платіжною інструкцією підтверджується оплата коштів у розмірі 200160 грн не за договором купівлі-продажу, а згідно договору про спільну діяльність, уповноваженою особою за яким є ТзОВ «Алдея».

Зазначене підтверджується і в платіжній інструкції №179 від 19.10.2021 в графі платник, де вказано: «ДСД від 13.08.2020, код платника « 770000955», а не ТОВ «Алдея» код « 43555481».

При цьому Договір купівлі-продажу від № 01/10/20 від 01.10.2020, який є підставою заявлених позовних вимог, не містить жодного посилання на договір про спільну діяльність від 13.08.2020 №б/н, і не визначає мету договору купівлі-продажу як придбання товару для виконання договору про спільну діяльність.

Також судом враховується при вирішенні спору, що договір про спільну діяльність від 13.08.2020 №б/н не є підставою заявлених позовних вимог у справі і на цей договір не має жодного посилання позивача у позовній заяві.

Договір про спільну діяльність від 13.08.2020 №б/н долучений позивачем до заяви про усунення недоліків позовної заяви без жодного обґрунтування вчинення позивачем такої дії.

Як неодноразово в своїх постановах зауважував Верховний Суд, усунення недоліків позовної заяви згідно ухвали про залишення позову без руху має стосуватись суто усунення тих недоліків, які були підставою для поставлення відповідної ухвали судом. На цій стадії процесу не передбачено подання додаткових доказів чи заяв в порядку ст.46 ГПК України.

Окрім того, доказ який поданий з порушенням порядку та строків його подання (для позивача - в додаток до позовної заяви), і на який немає посилання в заяві по суті, судом не може бути взятий до уваги при розгляді справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи у підготовчому провадженні позивач не звертався до суду із заявами про зміну підстав позову.

Рахунок на оплату № ФОП00000252 від 18.10.2021 та платіжна інструкція №179 від 19.10.2021 не підтверджують, що такі стосуються договору купівлі-продажу від № 01/10/20 від 01.10.2020, а свідчать на переконання суду, про протилежне: про укладення сторонами договору про поставку товару (намулу), у строщеній формі.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем визначено як підставу позову - Договір купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020.

Як вже зазначено, заяв про зміну підстав позову позивач не подавав, а суд не вправі змінювати підстави позовних вимог з власної ініціативи.

В свою чергу, обсяг, поданих у справі доказів, не дозволяє суду дійти достеменного висновку, що позивачем здійснено передоплату саме за Договором №01/10/20 від 01.10.2020, який є підставою позовних вимог.

У зв`язку з викладеним, суд критично оцінює вимогу позивача про повернення попередньої оплати за Договором №01/10/20 від 01.10.2020 року, оскільки, доказів здійснення такої оплати саме за вказаним Договором позивачем не надано.

Позивач також стверджує, що факт наявності заборгованості за договором купівлі-продажу підтверджено актом звірки взаємних розрахунків за період 01.10.2021 - 27.12.2021. Однак, як вбачається зі змісту акту звірки, звірка взаємних розрахунків за вказаний період проводилася по договору про спільну діяльність від 13.08.2020 Б/Н.

В акті зазначено, що за даним договором про спільну діяльність від 13.08.2020 Б/Н заборгованість складає 200160 грн.

Суд відзначає, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №905/1198/17 та від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Щодо наявних в матеріалах справи скриншотів з електронної пошти "gmail", у яких міститься лист датований 30 вересня 2024 о 18:03, з вимогою про повернення коштів, поставки товару згідно отриманих коштів, надання відповідних первинних документів щодо отримання товару, а також щодо роздруківки електронного листування у застосунку "вайбер", у якій, на думку позивача, відповідачем підтверджено отримання акту звірки та наявність заборгованості, то з цього приводу суд зазначає.

У постанові від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18 Касаційний господарський суд вказав, що надана позивачем роздруківка електронної переписки з відповідачем (паперова копія знімка екрана монітора комп`ютера) не є належним доказом відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки про надання послуг за договором. З копії знімка екрана монітора комп`ютера не вбачається, лист якого саме змісту було відправлено на електронну адресу. Роздруківка електронної переписки не може вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, оскільки не містить електронного підпису.

У постанові Касаційного господарського суду від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18 щодо належності та допустимості скриншоту електронного листа зазначено, що законодавством України передбачені спеціальні нормативно-правові акти, які регулюють листування електронною поштою, а саме Закон № 851-IV та Закон України "Про електронний цифровий підпис". Першим передбачено визначення електронного документа - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, а також те, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора. Другий безпосередньо визначає правовий статус електронного цифрового підпису (ЕЦП) та регулює відносини, що виникають при використанні ЕЦП. Наданий лист - це роздруківка із сайту відповідача, яка не містить вказаних реквізитів. Отже, зазначена постанова Касаційного господарського суду не містить висновку про те, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази.

У постанові від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19 Касаційний господарський суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що електронне листування між сторонами справи не може вважатись належним письмовим доказом, а роздруківка електронного листування не є електронним документом в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV.

У постанові Касаційного господарського суду від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19 зазначено, що позивач, стверджуючи про укладення договору поставки та виникнення між сторонами господарських зобов`язань, на підтвердження цього факту надав суду скриншоти електронних листів із зображенням надісланих файлів. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такі роздруківки електронної переписки не є належним доказом укладення між сторонами зазначеного договору та вчинення сторонами дій, спрямованих на виникнення та виконання зобов`язань за цим договором, оскільки вони не відповідають вимогам Закону № 851-IV та не мають електронного цифрового підпису. Проте позивачем не було надано суду документів на підтвердження факту реальної поставки товару, у тому числі поза межами договірних відносин.

У постанові Касаційного господарського суду від 15 квітня 2021 року у справі № 910/8554/20 вказано, що позивач направив відповідачу в електронному вигляді заявку щодо поставки товару, визначеного у специфікації, що підтверджується наявною в матеріалах справи паперовою копією скриншоту вебсторінки електронної пошти позивача. Суд вказав, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV.

У постанові від 28 червня 2022 року у справі № 922/1280/21 Касаційний господарський суд зазначив, що підприємством надано до матеріалів справи роздруківку з його електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатка "Viber" як доказ на підтвердження замовлення відповідачем в`язальної машини діаметром 13 дюймів. Надана підприємством роздруківка з електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатка не є належними доказами замовлення товариством товару, оскільки відсутні докази підписання цього листа електронним цифровим підписом товариства. При цьому відсутність електронного цифрового підпису на електронному доказі свідчить про те, що зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення інформації. За умовами укладеного сторонами договору погоджено чітку форму, в якій має відбуватись замовлення покупцем виробничого обладнання, а саме письмову форму шляхом підписання специфікації до договору, а не будь-яке листування.

Отже, у всіх наведених постановах Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання в конкретних відносинах.

При цьому слід врахувати, що відсутність електронного цифрового підпису на електронних доказах свідчить про те, що зміст таких документів не захищений від внесення правок та викривлення інформації, відтак не можуть бути прийняті судом як належні докази.

До матеріалів справи долучено копію претензії ТОВ "Алдея" №27092024 від 27.09.2024року про повернення коштів за непоставлену продукцію та про припинення договору № 01/10/20 від 01.10.2020. Однак, доказів надіслання даної претензії відповідачем до матеріалів справи не долучено і відповідачем не підтверджено отримання вказаної претензії. Відповідно, такий доказ судом до уваги не приймається.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 200160 грн задоволенню не підлягає, у зв`язку із необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог в цій частині.

Оскільки в задоволені позову щодо стягнення основного боргу відмовлено, то не підлягають до задоволення і похідні вимоги про стягнення 213 845,90 грн. пені, 83065,08 грн. інфляційних втрат, 17853,66 грн 3% річних.

Щодо самого факту поставки товару (намулу) на суму 200160 грн (оплата за рахунком), то такі доводи відповідача теж не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Видаткова накладна №ФОП0000347 від 18.10.2021 не може вважатись належним, в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", доказом на підтвердження вчинення господарської операції з поставки товару, виходячи з наступного.

Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначені правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні та у статті 1 наведено визначення термінів, за якою для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні: господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

За приписами статті 8 цього Закону, питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 вказаної норми передбачені обов`язкові реквізити первинних документів, а саме: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Видаткова накладна №ФОП0000347 від 18.10.2021 не відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не містить особистих підписів або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, зокрема постачальника, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Слід зазначити і те, що ухвалою від 16.01.2025 суд зобов`язував відповідача надати в оригіналах та належно засвідчених копіях належні, допустимі, достовірні докази поставки твоару (намулу) відповідно до умов договору купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020.

Проте, жодних доказів на підтвердженян вчинення господарської операції з поставки товару (намулу) позивачу відповідно до умов договору купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020 (реального руху активів) відповідач не надав.

Як унормовано статтею 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою четвертою статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині першій статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України N 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.97 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Враховуючи те, що позивачем не подано достатньо об`єктивних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судові витрати.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7, 13, 14, 46, 73, 74, 76-80, 91, 123, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 06.03.2025.

Суддя Кітаєва С.Б.