ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2025 р. Справа №910/11322/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія Систем"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2024

у справі №910/11322/24 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Управління гуманітарної політики Нікопольської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія Систем"

про стягнення 66 942,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Управління гуманітарної політики Нікопольської міської ради (далі - Управління) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія Систем" (далі - Товариство) безпідставно збережених коштів у розмірі 66 942,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Управління посилається на те, що Товариство безпідставно утримує (зберігає) кошти в розмірі 66 942,00 грн, оскільки фактично не забезпечило та не створило умови для позивача отримати паливно-мастильні матеріали у кількості 1600 літрів за договорами про закупівлю товару від 26.06.2023 №104 та №105.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2024 у справі №910/11322/24 позов задоволено.

Стягнуто з Товариства на користь Управління суму коштів в розмірі 66 942,00 грн та суму судового збору у розмірі 3 028,00 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконано своїх зобов`язань за договорами про закупівлю товару від 26.06.2023 №104 та №105 стосовно передачі (відпуску) позивачеві оплаченого товару - бензину та дизелю в повному обсязі, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 66 942,00 грн є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2024 у справі №910/11322/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з суттєвим порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки при розгляді спору суд не врахував наявні в матеріалах справи документи, а також не врахував, що позивачем не надано доказів придбання у відповідача талонів, щодо яких останній висунув позовні вимоги, і, як наслідок, невірно надав оцінку наявним в матеріалах справи документам.

Так, скаржник звертає увагу на те, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що за наявними у матеріалах справи документами, листи позивача не були отримані відповідачем. При цьому, за наявними у матеріалах справи документами, товар був отриманий позивачем в повному обсязі, доказом чого слугують видаткові накладні від 27.06.2023 №421 та №423, а також платіжні інструкції від 28.06.2023 №872 та №873. Позивач не надав докази неможливості отримання палива по талонам, а навпаки підтвердив факт отримання палива за талонами, а не талонів на паливо, згідно з вищенаведеними видатковими накладними.

Крім того, апелянт стверджує, що місцевий господарський суд не дослідив умови договорів та зміст наданих позивачем додатків до позовної заяви, а також взяв до уваги лише позовні вимоги позивача, не дослідивши жодних документів, які заперечують слова останнього про невиконання відповідачем зобов`язань.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2024 апеляційну скаргу Товариства у справі №910/11322/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Кравчук Г.А., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2024 апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

07.01.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява скаржника про усунення недоліків апеляційної скарги.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2025, у зв`язку з перебування суддів Кравчука Г.А. та Коротун О.М., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустках призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя Сітайло Л. Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2024 у справі №910/11322/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11322/24. Сторонам встановлено трок на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень 09.02.2025.

30.01.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/11322/24.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

06.02.2025, через систему "Електронний суд", позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2024 у справі №910/7865/24 залишити без змін.

Так, у відзиві позивач, зокрема зазначає, що надані позивачем докази, в підтвердження заявлених позовних вимог, є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем у їх спростовання, відтак позовні вимоги є обґрунтованими.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Відповідно до статті 19 Закону України "Про публічні закупівлі", 26.06.2023 сформовано та оприлюднено звіт про результати проведення закупівлі UA- 2023-06-07-004887-а.

26.06.2023 між Управлінням (покупець) та Товариством (постачальник) укладено договори №104 та №105.

Предметом договору від 26.06.2023 №104 є придбання пально-мастильних матеріалів (дизельне паливо) (за ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти).

Предметом договору від 26.06.2023 №105 є придбання пально-мастильних матеріалів (бензин А-95 у талонах) (за ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти).

Згідно з пунктом 3.1 договору №104 загальна ціна на закупівлю дизельного палива складає 33 256,00 грн.

Відповідно до пункту 3.1 договору №105 загальна ціна на закупівлю бензину складає 45 780,00 грн.

За умовами пункту 2.7 договорів відпуск палива з АЗС здійснюється за талонами.

Пунктом 5.2 договорів визначені умови, за яких між сторонами здійснюються розрахунки. Зокрема на підставі оформленої належним чином видаткової накладної та рахунку, протягом 10-ти робочих днів з дня отримання талонів, на розрахунковий рахунок постачальника перераховуються кошти.

Як стверджує позивач, талони отримані та, відповідно, кошти оплачені, що підтверджується видатковими накладними від 27.06.2023 №421 і №423 та платіжними інструкціями від 28.06.2023 №872 і №873.

В свою чергу, на талонах проставлена дата їх дійсності, а саме до 31.12.2023.

Управління використало вказаних талонів: дизпаливо - на 8 314,00 грн (200 л.); бензин - на 3 780,00 грн (90 л.).

Залишок: дизпаливо - на 24 942,00 грн (600 л.); бензин - на 42 000,00 грн (1000 л.), що підтверджується довідкою головного бухгалтера Управління від 24.04.2024 №190.

У той же час, пунктом 4.3 договорів передбачена можливість для покупця замінити талони на видачу бензину та дизельного палива, строк дії яких закінчився на інші.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу обміну вищезазначених талонів на інші, що підтверджується листами від 08.12.2023 №393, від 15.05.2024 №222.

Тобто, Управління позбавлене можливості реалізувати право на отримання паливно-мастильних матеріалів, зокрема бензину А-95 - 1000 л. та дизпалива - 600 л., за які було сплачено кошти.

Таким чином, кількість паливно-мастильних матеріалів, які не відпускаються на станціях АЗС Укрнафта складає всього 1600 л. на загальну суму 66 942,00 грн з розрахунку, що ціна за 1 л. дизпалива складає 41,57 грн, а бензину А-95 за 1 л. 42,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом Управління стверджує, що Товариство безпідставно утримує (зберігає) кошти у розмірі 66 942,00 грн, оскільки фактично не забезпечило та не створило умови для покупця отримати паливно-мастильні матеріали у кількості 1600 л. за відповідними договорами на загальну суму 66 942,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (частина 1 статті 691 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оплатив пально-мастильні матеріали (дизельне паливо та бензин А-95), відповідно до видаткових накладних від 27.06.2023 №421 та №423 до договорів №104 та №105 на загальну суму 79 036,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 28.06.2023 №872 та №873.

В той же час, за твердженнями позивача, право на отримання палива реалізоване останнім частково. Зокрема, за твердженням позивача, котре належними та допустимим доказами не спростовано відповідачем, Управління використало вказаних талонів: дизпаливо - на 8 314,00 грн (200 л.); бензин - на 3 780,00 грн (90 л.). Залишок: дизпаливо - на 24 942,00 грн (600 л.); бензин - на 42 000,00 грн (1000 л.), що підтверджується довідкою головного бухгалтера Управління від 24.04.2024 №190.

При цьому матеріали справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання (відпуску) позивачем оплаченого на підставі договорів бензину та дизелю на загальну суму 79 036,00 грн.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до статті 667 ЦК України, якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов`язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення. Необхідні для цього витрати покупець зобов`язаний відшкодувати продавцеві, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки, законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, відсутність дій відповідача щодо фактичного передання товару на АЗС постачальника та/або його партнерських АЗС на території України у визначений договором строк, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньо сплачені останнім. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Таким чином, враховуючи те, що відповідачем не виконано своїх зобов`язань за договорами поставки від 26.06.2023 №104 та №105 стосовно передачі (відпуску) позивачеві оплаченого товару - бензину та дизелю в повному обсязі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 66 942,00 грн є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, місцевий господарський суд слушно зауважив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 наведено висновок, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Таким чином, визначення позивачем статті 1212 ЦК України, як правової підстави вимоги про стягнення спірної суми грошових коштів, не перешкоджає суду, керуючись принципом "jura novit curia" ("суд знає закони"), самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин, застосувавши до них норми статей 664, 667, 693 ЦК України.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, дослідивши всі матеріали справи в їх сукупності судова колегія вважає, що надані позивачем докази, в підтвердження позовних вимог є більш вірогідними, оскільки відповідачем не наведено належних доводів та обґрунтувань, а також не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Управління.

Щодо доводів скаржника про відсутність належних доказів звернення позивача до відповідача з вимогами, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач направив листи від 08.12.2023 №393 та від 15.05.2024 №222 з вимогою про обмін талонів на адресу місцезнаходження відповідача та на адресу останнього, відомості про яку зазначені в договорах. Крім того, позивач направив претензію про стягнення заборгованості від 03.07.2024 №312 на адресу місцезнаходження відповідача та на адресу останнього, відомості про яку зазначені в договорах, а також на електронну пошту.

Долучені позивачем і направлені ним підприємствами поштового зв`язку листи відповідач не отримував. Проте неотримання претензії позивача, направленої на електронну пошту відповідача, останній не заперечив.

Разом з тим, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду з аналогічних питань, зокрема, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу іншої сторони є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19).

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що таке звернення (пред`явлення вимоги) може бути також реалізовано шляхом безпосередньої подачі позову в суд.

Викладені в апеляційній скарзі доводи фактично свідчать про незгоду апелянта з висновками суду, проте по суті їх не спростовують. Підстав для скасування чи зміни рішення не містять, а тому визнаються судом апеляційної інстанції неспроможними.

Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2024 у справі №910/11322/24 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2024 у справі №910/11322/24, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на Товариство.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія Систем" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2024 у справі №910/11322/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2024 у справі №910/11322/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Синергія Систем".

4. Матеріали справи №910/11322/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов