ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 року м.Дніпро Справа № 904/4651/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" та Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма" "Скала" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2024 (суддя Ярошенко В.І., повний текст якого підписаний 30.12.2024) у справі №904/4651/24

за позовом Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма "Скала", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко", м. Дніпро

про витребування майна з незаконного чужого володіння, стягнення

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Дніпропетровської області звернулося Приватне підприємство "Науково-виробнича фірма "Скала" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко", в якому просить суд стягнути 279 158, 89 грн, з яких: основний борг у розмірі 178 872, 32 грн, 3% річних у розмірі у розмірі 16 836, 70 грн, інфляційні втрати у розмірі 83 449, 87 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Приватним підприємством "Науково-виробнича фірма "Скала" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" було укладено усну угоду, згідно з якою позивач оплатив вартість металопластикових конструкцій, а відповідач зобов`язаний був надати відповідні послуги та передати товар.

ПП НВФ Скала зазначає, що ним здійснено оплату на підставі рахунків від 20.08.2021 № 505787 на суму 55 793 грн, від 20.08.2021 № 505794 на суму 32 700,02 грн, від 20.08.2021 № 505796 на суму 34329,44 грн, від 20.08.2021 № 505802 на суму 56 049,86 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 132, 133, 134, 135 від 25.08.2021.

Однак, у встановлені строки ТОВ Завод Стеко не виконало зобов`язання з виготовлення і передачі металопластикових конструкцій по вул. Митрополита Андрея Шептицького 24 в м. Києві.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2024 у справі №904/4651/24 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Завод СТЕКО на користь Приватного підприємства Науково-виробнича фірма Скала суму попередньої оплати в розмірі 178 872, 32 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 683, 08 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко", в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі йдеться про те, що:

- позивач вважає що уклав договір постачання з монтажем, натомість доказів укладання такого договору не надав. Надана копія договору не містить обов`язків відповідача, щодо здійснення монтажних робіт по встановленню металопластикових конструкцій, які на думку позивача відповідач повинен був здійснити;

- предметом позову є витребування з чужого незаконного володіння майна, а фактично предметом спору повинно бути постачання металопластикових конструкцій та їх встановлення;

- враховуючи той факт, що у позивача та відповідача відсутній укладений договір і відсутнє офіційне листування з приводу строків постачання товару, стверджувати про погодження строків постачання товару не є можливим;

- в матеріалах справи відсутні докази листування з відповідачем. ПП НВФ Скала надає листування з невідомою особою. Натомість, у відповідача є офіційна сторінка в мережі Інтернет: адреса сторінки в мережі Інтернет STEKO.COM.UA, на вищезазначену адресу жодних листів від позивача не надходило.

Вимог від позивача до відповідача про поставку товару не надходило і за юридичною адресою: м. Дніпро, вул. Артільна, 11, 49000. Жодних листів отримано не було.

- враховуючи те, що сторони не погодити строки постачання вікон та дверей позивач повинен був звернутися по відповідача з вимогою або претензією про постачання вікон та дверей, визначивши строк постачання, і при погодженні строку відповідачем конструкції було б поставлено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 15.01.2025 здійснено запит матеріалів справи із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

24.01.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2025 (суддя доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

05.02.2025 на адресу суду від скаржника, на виконання вимог ухвали від 03.02.2025 надійшла заява про усунення недоліків скарги.

Також, не погодившись із зазначеним рішенням у відмовленій частині вимог, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Приватне підприємство "Науково-виробнича фірма "Скала", в якій просить змінити оскаржуване рішення в частині та стягнути з відповідача суму 3 % річних у розмірі 16836,70 грн., суму інфляційних втрат знецінення грошових коштів у розмірі 83 449,87 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі йдеться про те, що відповідач без належних на то правових підстав заволодів коштами позивача у сумі 178 872,32грн., які зобов`язаний був повернути одразу на наступний банківський день, як помилково зараховані, проте цього відповідач не зробив, без будь-яких на то правових підстав користувався коштами позивача в сумі 178 872,32грн. тривалий час, тому відповідач зобов`язаний повернути позивачеві безпідставно перераховані позивачем кошти в сумі 178 872,32грн. та сплатити грошову компесацію за користування грошовими коштами позивача протягом тривалого часу, без належних на то підстав у вигляді 3% річних та індексу інфляції у розмірі 100 286,57 грн.

Відповідач у відзиві просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.12. 2024 по справі №904/4651/24 скасувати повністю; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «СКАЛА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД СТЕКО» про стягнення грошових коштів у сумі 279 158,89 грн. та стягнення витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 683, 08 грн. відмовити повністю, з підстав, наведених у власній скарзі.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.01.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 08.01.2025 (за скаргою відповідача на рішення суду) здійснено запит матеріалів справи із Господарського суду Дніпропетровської області, а ухвалою суду від 22.01.2025 відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

24.01.2025 матеріали справи №904/4651/24 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2025 (суддя доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

13.02.2025 на адресу суду від скаржника, на виконання вимог ухвали від 03.02.2025 надійшла заява про усунення недоліків скарги.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2024 у справі №904/4651/24 .

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.20254 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма" "Скала" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2024 у справі №904/4651/24; приєднано апеляційну скаргу Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма" "Скала" на рішення суду до апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" на цей же процесуальний документ для розгляду в одному апеляційному провадженні.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечень проти них, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

20.08.2021 між Приватним підприємством "Науково-виробнича фірма "Скала" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" була досягнута домовленість про те, що протягом 30 днів з моменту проведення позивачем 100 % попередньої оплати замовлення позивача, оформленого відповідачем у вигляді: замовлення № 505794 від 20.08.2021 на суму 32 700, 02 грн, замовлення № 505796 від 20.08.2021 на суму 34 329, 44 грн, замовлення № 505802 від 20.08.2021 на суму 56 049, 86 грн, замовлення № 505787 від 20.08.2021 на суму 55 793 грн, відповідач виготовить та змонтує металопластикові конструкції по вул. Митрополита Андрея Шептицького 24 в м. Києві.

ПП НВФ Скала здійснено оплату на підставі рахунків від 20.08.2021 № 505787 на суму 55 793 грн, від 20.08.2021 № 505794 на суму 32 700,02 грн, від 20.08.2021 № 505796 на суму 34329,44 грн, від 20.08.2021 № 505802 на суму 56 049,86 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 132, 133, 134, 135 від 25.08.2021.

ТОВ "Завод Стеко" не виконало зобов`язання з виготовлення і передачі металопластикових конструкцій позивачу.

Зазначені обставини і стали причиною звернення позивача до суду з даними позовом.

Крім суми попередньої оплати в розмірі 178 872, 32 грн позивач просить суд стягнути 3% річних у розмірі у розмірі 16 836, 70 грн, інфляційні втрати у розмірі 83 449, 87 грн.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення 178872,32 грн. суд зазначив, що відповідач не надав доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором. Таким чином, у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто, сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Щодо відмови в стягненні 3 % річних та інфляційних втрат, то суд керувався тим, що матеріали справи не містять вимоги про повернення сплачених коштів, які б направлялися позивачем відповідачу.

Разом із тим, документально підтверджене волевиявлення позивача щодо обрання одного з вищенаведених варіантів поведінки (вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати) фактично було виражене у пред`явленні позову.

Отже, першим днем прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення позивачу попередньої оплати за непоставлений товар у сумі 178 872, 32 грн, у розумінні частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, є дата закінчення семиденного строку, обрахованого починаючи від дня пред`явлення вимоги (яким у даному випадку є звернення до суду), з урахуванням вихідних днів.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що прострочення зобов`язання відповідача щодо поставки товару трансформувалося у прострочене грошове зобов`язання з повернення позивачу сплачених останнім грошових коштів попередньої оплати такого товару саме після звернення позивача до суду із даним позовом, тоді як річні та інфляційні втрати позивачем безпідставно нараховані.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками господарського суду та зазначає наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з положеннями статей 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 ГК України визначає загальний порядок укладання господарських договорів та передбачає, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Оферта може мати письмовий вигляд коли вона має форму єдиного документа, тобто проекту договору, листа, телеграми тощо, що надсилаються акцептанту поштою чи за допомогою іншого технічного засобу зв`язку.

Наслідком надання оферти є те, що коли адресат оферти відізветься й у будь-якій формі висловить згоду укласти договір на зазначених в оферті умовах, його слід визнати укладеним.

Колегія суддів вважає, що виставлені відповідачем рахунки позивачу на оплату товару, а саме вікон та вхідних дверей є пропозицію укласти договір.

Як передбачено ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Із змісту даної статті вбачається, що акцепт можливий й у вигляді конклюдентних дій, тобто здійснення особою, що отримала оферту, дій по виконанню вказаних в ній умов договору. Для конклюдентних дій характерно, що їх здійснення свідчить про волевиявлення особи укласти договір.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Із досліджених судом доказів, які містяться в матеріалах справи, слідує, що між позивачем та відповідачем на підставі ст.ст. 11, 202, 509, 642 ЦК України, ст. 181 ГК України виникли зобов`язання, фактично сторонами у спрощений спосіб укладено договір поставки.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями ст., ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позивач підставою для звернення з позовом зазначив неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо виготовлення і передачі металопластикових конструкцій по вул. Митрополита Андрея Шептицького 24 в м. Києві.

На підтвердження відповідних обставин позивачем додано до позову (в копіях) рахунки від 20.08.2021 № 505787 на суму 55 793 грн, від 20.08.2021 № 505794 на суму 32 700, 02 грн, від 20.08.2021 № 505796 на суму 34329, 44 грн, від 20.08.2021 № 505802 на суму 56 049, 86 грн на сплату товару, а саме вікон та вхідних дверей, які були нам оплачені, що підтверджується платіжними дорученнями № 132, 133, 134, 135 від 25.08.2021 (копії міститься в матеріалах справи), проте поставка товару, за твердженням позивача, здійснена відповідачем не була, доказів іншого відповідачем не надано, матеріали справи не містять.

Апеляційний суд зауважує, що оцінка предмету заявленого позову, а відтак, і наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Верховний Суд в пункті 60 постанови від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 акцентував увагу на тому, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Необхідно наголосити, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

ЄСПЛ у рішенні від 21.10.2011 у справі "Дія-97" проти України" зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

За змістом ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Здійснивши аналіз наявних у справі доказів, господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто, сплатити грошові кошти).

Заперечення відповідача є непереконливими та правомірно відхилені судом, адже матеріали справи не містять доказів на спростування відповідних тверджень.

У цих висновках апеляційний суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.07.2019 у справі № 908/1932/18, відповідно до якого за загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.

В свою чергу, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 2-879/13 зауважено на тому, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (див. також пункт 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Щодо посилання відповідача на те, що предметом позову є витребування з чужого незаконного володіння майна, а фактично предметом спору повинно бути постачання металопластикових конструкцій та їх встановлення, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 в процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що активна роль суду проявляється, зокрема, в самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на норму права, що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду, на переконання Великої Палати Верховного Суду, носить імперативний характер.

Зважаючи на наведену правову позицію, колегія суддів наділена повноваженнями самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин, зокрема, шляхом вирішення питання застосування до спірних правовідносин відповідних норм права, що і було зроблено судом першої інстанції.

Щодо доводів відповідача про необхідність звернення позивача з вимогою або претензією про постачання вікон да дверей, визначивши строк постачання.

У постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі № 3-127гс11 було зроблено висновок, що оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту.

Схожі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 201/13756/16-ц (провадження № 61-6896св19), від 18.09.2019 у справі № 183/2925/17 (провадження № 61-12368св19), від 16.02.2022 у справі № 520/19325/18 (провадження № 61-9353св21) та узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 922/2131/19, від 27.11.2019 у справі № 924/277/19, від 20.02.2019 у справі № 912/2275/17, від 30.07.2019 у справі № 904/4899/18.

Отже, висновки суду першої інстанції з цього приводу є правомірними, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Щодо апеляційної скарги позивача, то з урахуванням меж апеляційного оскарження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних у розмірі 16836,70 грн. та інфляційних втрат знецінення грошових коштів у розмірі 83 449,87 грн., з наступних мотивів.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини 2 статті 625 цього Кодексу.

При цьому, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини 2 статі 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року в справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежних висновків щодо застосування норми права (статті 625 Цивільного кодексу України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014 в справі № 921/266/13-г/7 та від 18.10.2017 в справі № 910/8318/16; у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.03.2018 в справі № 910/23585/16, від 14.03.2018 в справі № 910/24853/13, від 26.10.2018 в справі № 910/1775/18, від 20.11.2018 в справі № 916/75/18, від 21.06.2019 в справі № 910/9288/18, від 01.07.2019 в справі № 910/5773/18, від 24.09.2019 в справі № 922/1151/18, від 17.10.2018 в справі № 923/1151/17, від 18.12.2019 в справі № 906/190/19; у постанові Касаційного цивільного суду від 21.11.2018 в справі № 745/26/16-ц.

Як правильно встановив суд першої інстанції, матеріали справи не містять вимоги про повернення сплачених коштів, які б направлялися позивачем відповідачу; документально підтвердженим волевиявленням позивача щодо обрання одного з варіантів поведінки (вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати) було пред`явлення позову.

Тому, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що першим днем прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення позивачу попередньої оплати за непоставлений товар у сумі 178 872, 32 грн, у розумінні частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, є дата закінчення семиденного строку, обрахованого починаючи від дня пред`явлення вимоги (яким у даному випадку є звернення до суду), з урахуванням вихідних днів.

Звідси, річні та інфляційні втрати позивачем безпідставно нараховані, з огляду на що, в цій частині позовних вимог підставно відмовлено.

Звертаючись з апеляційними скаргами, сторони не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційних скарг без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2024 у справі №904/4651/24- залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма "Скала" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2024 у справі №904/4651/24 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2024 у справі №904/4651/24 залишити без змін.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" та Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма "Скала" за подання апеляційних скарг на рішення суду покласти на заявників апеляційних скарг.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено і підписано 11.03.2025.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков