ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 Справа № 914/2138/24

Господарський суд Львівської області у складі судді Запотічняк О.Д.

за участю секретаря судового засідання Дицької С.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Заступника керівника Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Позивача - 1: Міністерства оборони України, м. Київ

Позивача 2: Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія ВІП-ОЙЛ, м. Пустомити, Львівська обл.,

про: визнання недійсним Договору № 129 від 30.10.2023 та стягнення 138 508,03 грн

за участю представників сторін:

від прокуратури: Курило М.П.;

від позивача 1: не з`явився;

від позивача 2: Форостовський В.О.;

від відповідача : не з`явився;

Хід розгляду справи.

Заступник керівника Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП-ОЙЛ» про визнання недійсним Договору № 129 від 30.10.2023 в частині стягнення ПДВ, 3 % річних, інфляційних втрат та стягнення 138 508, 03 грн.

Ухвалою від 17.06.2024 суд відкрив у справі загальне позовне провадження. Подальший хід розгляду справи викладено в ухвалах суду, що містяться в матеріалах справи. Зокрема, ухвалою від 06.01.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті в судовому засіданні на 04.02.2025.

Ухвалою від 03.09.2024 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 08.10.2024.

Ухвалою суду від 08.10.2024 відкладено підготовче засідання на 22.10.2024.

21.10.2024 від відповідача поступив відзив на позовну заяву (Вx. №25485/24).

22.10.2024 від позивача-1 поступили пояснення (Вx. № 25569/24).

В підготовчому засіданні 22.10.2024 оголошено перерву до 21.11.2024.

12.11.2024 від Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону поступили пояснення (Вx. № 27319/24).

11.11.2024 від відповідача поступили додаткові пояснення (Bx. № 27127/24).

21.11.2024 від відповідача поступило клопотання про закриття провадження у справі (Bx. № 28180/24).

Ухвалою суду від 21.11.2024 відкладено розгляд справи на 28.11.2024.

26.11.2024 через «Електронний суд» від прокуратури поступили письмові заперечення на клопотання відповідача про закриття провадження у справі (Вx. № 28601/24).

28.11.2024 через «Електронний суд» від відповідача поступила заява про продовження процесуальних строків для подачі пояснень та доказів у справі (Bx. № 28841/24).

28.11.2024 через «Електронний суд» від позивача-1 поступили пояснення у справі (Вx. № 28937/24).

Ухвалою суду від 28.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.01.2025.

В судовому засіданні 14.01.2025 оголошувалась перерва до 27.01.2025.

Ухвалою суду від 27.01.2025 розгляд справи по суті відкладено на 04.02.2025.

Ухвалою суду від 04.02.2025 розгляд справи по суті відкладено на 25.02.2025.

В судове засідання прокурор з?явився в режимі відеоконференції, надав суду усні пояснення щодо предмета спору. В частині сплаченої відповідачем суми 129 320, 00 грн просив провадження у справі закрити на підставі п.2 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Решта позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача-1 в судове засіданні не з?явився, причин неявки суду не повідомив.

Представник позивача-2 в судове засідання з?явився, надав суду усні пояснення щодо предмета спору, підтримав позовні вимоги прокуратури.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні 25.02.2025 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція прокуратури та позивачів.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає наявність підстав для визнання недійсним п. 4.2 договору № 129 від 30.10.2023 про закупівлю товарів за державні кошти у частині включення до ціни договору податку на додану вартість (ПДВ), оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" передбачено нульову ставку ПДВ для правовідносин, що виникли між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП ОЙЛ» та Військовою частиною НОМЕР_1 . При цьому, як зазначено у позовній заяві, позивачі не вжили належних заходів реагування, спрямованих на виявлення порушень умов договору, зокрема щодо невідповідності включення ПДВ до ціни договору, що свідчить про неналежне виконання своїх обов`язків.

З огляду на це, прокурор просить визнати недійсним п. 4.2 зазначеного договору в частині включення ПДВ до його вартості та стягнути з відповідача безпідставно сплачені кошти у розмірі 138 508, 03 грн, з яких 129 320, 00 грн є безпідставно сплаченими, а також інфляційні втрати в розмірі 6452,71 грн і 3% річних у розмірі 2735, 32 грн.

У ході розгляду справи прокурор не заперечив проти закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України в частині стягнення 129 320, 00 грн, у зв?язку з оплатою її відповідачем.

В судових засіданнях позивачі підтримали позов прокурора, просили суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Позиція відповідача.

Відповідач визнав розмір основного боргу та під час розгляду справи здійснив повернення коштів (ПДВ) у розмірі 129 320, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 391 від 20.11.2024, що міститься в матеріалах справи. Однак, вважає, що нарахування штрафних санкцій прокурором є неправомірним, оскільки у даному випадку відсутня недобросовісна поведінка суб`єкта господарювання, відтак, немає підстав для застосування санкцій за прострочення або неналежне виконання зобов`язань.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

30.10.2023 між військовою частиною НОМЕР_1 (позивач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП-ОЙЛ» (відповідач) було укладено договір № 129 про закупівлю товарів за державні кошти.

Згідно з п. 1.1 договору, продавець, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП-ОЙЛ», зобов?язався поставити покупцеві (військовій частині НОМЕР_1 ) «оливу для автоматичних коробок передач, яка має схвалення ALLISON TES-295 або TES-688 (Total FLUIDMATIC SYN T668 (Код ДК- 021:2015-09210000-4 «Мастильні засоби»), а покупець зобов?язувався прийняти товар та оплатити його на умовах даного Договору.

Відповідно до п. 1.2 договору, номенклатура, асортимент, кількість товару, який продавець зобов?язується передати покупцю зазначається у специфікації, яка є невід?ємною частиною цього договору (Додаток № 1 до договору).

Відповідно до п.2.2 договору, одержувачами товару є військова частина НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 4.2 договору, загальна вартість товару складає 775 920, 00 грн, у тому числі 129 320, 00 ПДВ (20 %).

За приписами п. 4.5 договору, розрахунки за товар здійснюються шляхом оплати поставленого товару протягом 10 банківських днів з моменту поставки. Факт поставки підтверджується підписаною Сторонами видатковою накладною та/або Актом приймання передачі.

Згідно із п. 9.1 договору, цей договір діє з дати набрання ним чинності та припиняється з дати припинення або скасування правового режиму воєнного стану (відповідно до вимог абз.2, п.14 Постанови Кабінету Міністрів України № 1275 від 11.11.2022 року), в частині оплати - до повних розрахунків, крім гарантійних зобов?язань, які діють до повного їх виконання.

У п.9.2 договору сторони домовились, що в разі продовження дії правового режиму воєнного стану кінцевий строку дії договору - 01.12.2023, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань.

Специфікацією, що є додатком № 1 до вказаного договору, визначено найменування продукції - олива трансмісійна FLUIDMATIC SYN T668, загальна кількість товару - 2000 літрів; ціна за одиницю товару сторонами погоджена в сумі 323, 30 грн без ПДВ, загальна вартість товару з ПДВ - 775 920, 00 грн, в тому числі ПДВ - 129 320, 00 грн.

Договір № 129 від 30.10.2023 про закупівлю товарів за державні кошти та специфікацію, що є додатком № 1 до вказаного договору, підписано та скріплено печатками сторін. Доказів розірвання договору, визнання його недійсним чи неукладеним в судовому порядку сторонами суду не представлено.

На виконання умов договору, продавцем (відповідачем) поставлено, а покупцем (позивачем-2) прийнятий та оплачений відповідний товар (з ПДВ), що підтверджується, актом № 193 приймання-передачі військового майна, затвердженим 26.12.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 , та платіжними інструкціями від 11.12.2023 № 990 та № 991.

Крім того, згідно з видатковими накладними № 10649 від 28.11.2023 та № 10650 від 28.11.2023, рахунків на оплату по замовленню № 9565 від 28.11.2023 та № 9562 від 28.11.2023 сума ПДВ за договором № 129 складає 129 320, 00 грн.

Як зазначає прокуратура в позові, постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 "Про деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Постанова Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 містить посилання на норми підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

За твердженнями прокуратури, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП-ОЙЛ» не повернуло безпідставно отримані кошти на виконання умов Договору № 129 від 30.10.2023 у розмірі 129 320, 00 грн (ПДВ) та продовжує їх утримувати (користуватись).

12.08.2024 Черкаська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону звернулась до Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 із запитом № 1936ВИХ-24 у порядку ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», в якому повідомила про встановлені порушення при укладенні та виконанні договору № 129 від 30.10.2023, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП-ОЙЛ», внаслідок якого останнє безпідставно отримало бюджетні кошти у сумі 129 320, 00 грн внаслідок включення до договірної ціни ПДВ та просила надати інформацію про вжиті і заплановані заходи із захисту інтересів держави від указаних порушень.

Листом від 20.08.2024 № 894/1/2381 військова частина НОМЕР_1 повідомила прокурору про те, що на момент опрацювання запиту ними не подано позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП-ОЙЛ» про повернення сплаченої суми ПДВ у розмірі 129 320, 00 грн за договором № 129 від 30.10.2023.

26.08.2024 прокуратура скерувала лист від № 2108ВИХ-24 до військової частини НОМЕР_1 , яким повідомила про підготовку та подання до суду позовної заяви в інтересах держави в особі та військової частини НОМЕР_1 та Міноборони до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП-ОЙЛ».

У зв`язку із викладеними обставинами, Черкаська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону звернулася до суду із даним позовом і просить суд визнати недійсними п. 4.2 договору № 129 від 30.10.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 129 320, 00 грн; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія ВІП ОЙЛ» Продакшн" на користь військової частини НОМЕР_1 129 320,00 грн сплаченого ПДВ, 6452, 71 грн інфляційних втрат та 2735, 32 грн 3 % річних.

У ході розгляду справи відповідач сплатив суму ПДВ в розмірі 129 320, 00 грн за договором №129 від 30.10.2023 року, що підтверджується платіжним дорученням № 391 від 20.11.2024.

Позиція суду.

Щодо права прокуратури на звернення до суду з даним позовом, суд враховує наступне.

Згідно з абзацами 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до абзаців 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Водночас згідно з положеннями частин 3-5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зроблено висновок про те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

При цьому, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких відповідний орган не здійснює захисту своїх інтересів (правові висновки наведені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18, від 16.08.2018 у справі №910/21265/17).

Підставою для звернення з даним позовом до суду прокурором вказано те, що укладання оспорюваного у частині договору № 129 від 30.10.2023 разом із безпідставною сплатою коштів у вказаній сумі не спрямовані на забезпечення обороноздатності України в умовах воєнного стану з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів для цього, а отже є порушенням інтересів держави в оборонній і бюджетній сферах.

Прокурор вказує, що Міністерство оборони України, як головний розпорядник бюджетних коштів та військова частина НОМЕР_1 , як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, наділені повноваженнями як щодо забезпечення життєдіяльності Збройних Сил України, їх функціонування, постачання їм матеріальних та інших ресурсів, так і щодо управління бюджетними коштами, наданими на відповідні цілі, із забезпеченням їх ефективного та результативного використання, однак не вжили заходів для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, а саме не пред?явили до суду позов про визнання недійсним в частині договору № 129 від 30.10.2023 та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія ВІП ОЙЛ» коштів у сумі 129 320, 00 грн, безпідставно сплачених як ПДВ, а також інфляційних втрат і 3 % річних.

До моменту звернення прокурора з даним позовом до Господарського суду Львівської області, Міністерство оборони України та військова частина НОМЕР_1 , не зверталися до суду з позовом про стягнення з відповідача надміру сплачених коштів. Таким чином, дії позивачів, Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 , свідчать саме про пасивність поведінки останніх, які, розуміючи порушення інтересів держави та маючи відповідні повноваження для їх захисту, за відповідним захистом не зверталися.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет).

Фінансування військової частини НОМЕР_1 , зокрема, на виконання договору № 129 від 30.10.2023, здійснювалося за рахунок коштів державного бюджету.

До інтересів держави безпосередньо належить дотримання вимог законодавства, що регулює питання управління та використання бюджетних коштів, а протиправне витрачання з бюджету коштів підриває матеріальну основу органів влади, а також держави в цілому.

Крім того, повномасштабне вторгнення російської федерації та введення в Україні правового режиму воєнного стану об?єктивно зумовило виникнення складної економічної ситуації, необхідності додаткового фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, що виконують завдання з безпосередньої відсічі ворогу. Протиправне отримання відповідачем бюджетних коштів, тривале їх неповернення, беззаперечно вказує на наявність порушень державних інтересів, що зобов?язує прокурора вчинити дії для їх захисту у судовому порядку. Адже указані кошти можна було б додатково використати для матеріально-технічного забезпечення, бойової готовності та боєздатності військових підрозділів Збройних Сил України, які виконують бойові завдання, та, як наслідок, для забезпечення національної безпеки України.

Відповідно до ст. 3 та ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оборону України», п. п. 1, 3, 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Міністерство оборони України забезпечує їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади.

Таким чином, саме Міністерство оборони України, як орган, що уповноважений державою на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів у військових частинах Збройних Сил України, а також військова частина НОМЕР_1 , як сторона оспорюваного правочину, є органами влади, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах.

До позовної заяви долучено листування прокуратури та позивачів. Зокрема, Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, у порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" запитом від 12.08.2024 № 1936ВИХ-24, в якому повідомила про встановлені порушення при укладенні та виконанні договору № 129, укладеного з відповідачем, внаслідок якого останнє безпідставно отримало бюджетні кошти у сумі 129 320, 00 грн внаслідок включення до договірної ціни ПДВ та просила надати інформацію про вжиті і заплановані заходи із захисту інтересів держави від указаних порушень.

21.08.2024 прокуратурою отримано відповідь військової частини НОМЕР_1 (лист № 894/1/2381 від 20.08.2024), з якої вбачається, що позовну заяву у вказаних правовідносинах остання не подавала.

Станом на 26.08.2024 з Міністерства оборони України відповідь на повідомлення Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону від 12.08.2024 № 1936ВИХ-24 не отримано.

На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», спеціалізована прокуратура листом № 2108ВИХ-24 від 26.08.2024 повідомила позивачів про прийняття рішення щодо пред?явлення прокурором позову на захист інтересів держави.

За таких обставин, господарський суд приходить до висновку, що в даному випадку прокурор правомірно звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України і військової частини НОМЕР_1 та належним чином обґрунтовано порушення інтересів держави, необхідність їх захисту та неналежного здійснення такого захисту позивачами.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним п. 4.2 договору № 129 від 30.10.2023, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписи ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення», вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Податок на додану вартість, визначений в підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. "а" п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України).

Згідно із підпунктом г підпункту 195.1.2 статті 195 РозділуПодаткового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

02.03.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану», де у п. 1, 2 зазначено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міноборони є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.

Діючим законодавством на Міноборони, як на центральний орган виконавчої влади покладено державою функції щодо забезпечення Збройних Сил України необхідними матеріальними ресурсами. Відповідно, Міністерство оборони України уповноважене державою виступати при, необхідності, від імені держави в судах у разі порушення інтересів останнього.

Статтями 3, 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передбачено, що суб?єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Військова частина як суб?єкт господарської діяльності за своїми зобов?язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов?язаннями військової частини несе Міністерство оборони України.

Військова частина НОМЕР_1 входить до складу Збройних Сил України, є юридичною особою, фінансується за рахунок бюджетних коштів, має самостійний баланс, рахунки в установах банку, утримується окремим штатом, має гербову печатку із своїм найменуванням.

Судом встановлено, що договір № 129 від 30.10.2023 укладено між військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП-ОЙЛ» після прийняття постанови КМУ №178 від 02.03.2022 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».

При цьому, п. 4.2 договору з містить положення про те, що сума договору включає в себе ПДВ (20 %).

Таким чином, оскільки покупцем товару за договором № 129 від 30.10.2023 виступає військова частина НОМЕР_1 , наведений п. 4.2 договору суперечить постанові КМУ №178 від 02.03.2022 у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість у розмірі 20 %, а не за нульовою ставкою.

Водночас, судом прийнято до уваги правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 про те, що хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Відтак, Верховний Суд у вказаній постанові відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.04.2021 у справи №922/2439/20 щодо неможливості визнання недійсним частини договору стосовно визначення ПДВ (з посиланням на те, що включення в оплату ПДВ містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору), та зазначив про незгоду із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16, від 08.08.2019 у справі № 911/1626/18.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними пункту 4.2. договору № 129 від 30.10.2023 з відповідними змінами у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми сплаченого ПДВ на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, що викладений у пункті 37 постанови від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, якщо сторона зобов?язання набула кошти (суму ПДВ) за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов?язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов?язального права, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, то такі кошти набуто на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 3 ст. 1212 ЦК України врегульовано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов?язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України,господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Так, господарський суд закриває провадження у справі з підстав відсутності предмета спору, якщо наявними в матеріалах справи доказами підтверджується відсутність предмета спору, зокрема, у випадку припинення його існування (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв?язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Як встановлено судом, після відкриття провадження у справі відповідач сплатив на користь позивача заявлену до стягнення суму основного боргу 129 320, 00 відповідно до платіжної інструкції № 391 від 20.11.2024, призначення платежу: «повернення ПДВ за договором № 129 від 30.10.2023»;

Тож, з урахуванням наданих відповідачем доказів оплати суми основного боргу, суд дійшов висновку, що провадження у справі в частині стягнення заборгованості в сумі 129 320,00 грн підлягає закриттю за відсутністю предмета спору, відповідно до положень п. 2. 1 ст. 231 ГПК України.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов?язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Верховний суд у постанові від 07.08.2024 у справі № 916/2914/23 вказав, що ч. 2 ст.625 ЦК передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі Nє910/3831/22 вбачається, що, передаючи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави наявності виключної правової проблеми, колегія суддів зазначила, що в судовій практиці склались протилежні підходи щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов?язання по поверненню безпідставно набутого майна:

1)початком нарахування прострочення виконання зазначеного зобов?язання вважається дата набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено факт безпідставності отримання майна (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 344/2483/18, від 12.04.2023 у справі № 461/4066/21 та постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 905/1313/18);

2)нарахування прострочення виконання зобов?язання по поверненню безпідставно набутого майна здійснюється з урахуванням дати пред?явлення та отримання вимоги про виконання такого зобов?язання відповідно до ст.530 ЦК (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.02.2021 у справі Nє330/2142/16-ц та постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2019 у справі Nє918/47/18, від 17.08.2021 у справі Nє913/371/20)

3) моментом початку нарахування прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна вважається наступний день після зарахування/отримання безпідставно набутого майна (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.09.2022 у справі Nє910/9544/19).

Вирішуючи виключну правову проблему з цього питання Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зобов?язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов?язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов?язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов?язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Таким чином, відповідач як одна із сторін зобов?язання набув кошти за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов?язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов?язального права, а поза підставами, передбаченими Договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, тому у даному випадку вимога прокуратури про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, є обгрунтованою.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, позовні вимоги прокурора в частині стягнення 6 452, 71 грн інфляційних втрат та 2 735, 32 грн 3 % річних підлягають задоволенню.

У зв?язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, доведеними належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами не спростовані відповідачем.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України, вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв?язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

За таких обставин, суд зазначає, що прокурор не позбавлений права звернутися з відповідним клопотанням про повернення судового збору.

Беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог на відповідача покладаються витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3 228, 86 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 20, 73, 76, 79, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати недійсним пункт 4.2. Договору № 129 від 30.10.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ, що укладений між військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП-ОЙЛ» (81100, Львівська обл., Львівський район, м. Пустомити, вул. Козацька, буд. 11, ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП- ОЙЛ» (81100,Львівська обл., Львівський район, м. Пустомити, вул. Козацька, буд. 11, ) на користь військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) 2 735,32 грн 3% річних та 6 452, 71 грн інфляційних втрат.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія ВІП- ОЙЛ» (81100,Львівська обл., Львівський район, м. Пустомити, вул. Козацька, буд. 11, ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (18000, м.Черкаси, вул.Надпільна, 224/1, ідентифікаційний код 38347014, р/р UA0082966, МФО 820172 в ДКСУ в м.Київ) 3 228,86 грн судового збору.

5. Закрити провадження у справі в частині стягнення 129 320, 00 грн основного боргу.

6. Накази видати згідно ст. 327 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Рішення бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 06.03.2025.

Суддя Запотічняк О.Д.