ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2025 Справа № 914/3072/24

Господарський суд Львівської області у складі судді Король М.Р., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» особі Львівської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»

до відповідача: Міського комунального підприємства «Новояворівськводоканал»

про: стягнення 72 449,33 грн.,

без виклику учасників,

ВСТАНОВИВ:

13.12.2024р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» особі Львівської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до відповідача: Міського комунального підприємства «Новояворівськводоканал» про стягнення 72 449,33 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.12.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору.

Дана ухвала суду була надіслана позивачу та відповідачу в їх електронний кабінет, про отримання котрої матеріали справи містять відповідну довідку, підписану відповідальним працівником.

Крім того, процесуальний документ щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднений у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходиться у вільному доступі.

Таким чином, судом було вчинено всіх можливі за даних обставин дії щодо належного повідомлення учасників справи про спір, що розглядається. Зважаючи на зазначене, учасники справи належним чином були повідомлені про відкриття судового провадження у даній справі.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 23.05.2024р. відповідач під час проведення ремонтних робіт по ліквідації витоку води за адресою: с.Прилбичі, вул.Сонячна, буд.15, екскаватором здійснив пошкодження газопроводу-ввід діаметром 63 середнього тиску, поліетилен, повний порив по діаметру. В результаті цього відбувся витік природного газу, що завдало позивачу шкоди в розмірі 63 641,82 грн. Працівниками позивача також було здійснено роботи щодо усунення пошкоджень газопроводу, вартість яких склала 8 807,51 грн. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки у розмірі 72 449,33 грн.

Відповідач не скористався наданим законом правом на подання відзиву на позов, доказів погашення заборгованості не представив.

Відповідно до вимог ст.165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За результатами дослідження наданих позивачем доказів та матеріалів справи, суд встановив наступне:

Як стверджує позивач, 23.05.2024р. диспетчером Львівської філії ТзОВ «Газорозподільні мережі України» (надалі - ЛФ ТОВ «ГРМУ») о 13:32 год. прийнято заявку, відповідно до якої за адресою: с.Прилбичі, вул.Сонячна, буд.15 - пошкоджено газопровід. Виявлено: екскаватором (роботи по ліквідації витоку води) пошкоджено газопровід ввід діаметром 63 середнього тиску, поліетилен, повний порив. Виконано роботи: розкопано приямок в місці пошкодження та накладено струбцину на газопровід діаметром 63 поліетилен підземний - вуличний. На місце події прибула аварійна служба ЛФ ТОВ «ГРМУ», яка встановила, що причиною аварії було проведення земляних робіт без погодження ТзОВ «Газорозподільні мережі України». О 14:45 год. витік газу було ліквідовано, накладено струбцину на газопровід. Внаслідок чого були без газопостачання вулиці Сонячна, В. Великого та Приозерна. 23.05.2024р. працівниками ЛФ ТзОВ «ГРМУ» складено акт про пошкодження систем газопостачання № 001172.

25.06.2024р. відбулось засідання комісії з розгляду актів про порушення, за результатами якої прийнято рішення щодо задоволення Акту про пошкодження № 001172 від 23.05.2024р. На засіданні комісії був присутній представник відповідача. 04.07.2024р. протокол разом з супровідним листом та доданими документами (рахунок на оплату №82495 від 03.07.2024р., акт розрахунок від 25.06.2024 р. та ліквідаційними витратами) було направлено відповідачу.

11.07.2024р. директор Міського комунального підприємства «Новояворівськводоканал» звернувся до позивача з зверненням щодо проведення повторного розгляду акту про порушення. 21.08.2024р. відбулось повторне засідання комісій з розгляду актів про порушення, за результатами якої прийнято рішення про задоволення акту про порушення. На засіданні комісії був присутній представник відповідача.

ЛФ ТзОВ «ГРМУ» здійснено розрахунок витрат природного газу через пошкоджений газопровід, який відображено в акті розрахунку.

Позивач звертає увагу суду, що відповідач до ЛФ ТзОВ «ГРМУ» із заявою про погодження проведення земляних робіт в охоронній зоні газопроводу не звертався і не повідомляв про проведення таких робіт.

Відтак, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний компенсувати завдану майнову шкоду позивачу в розмірі 72 449,33 грн., що складається із: 1) вартості необлікованого об`єму природного газу в розмірі 63 641, 82 грн. (витрати природного газу, яких зазнав позивач через витік газу); 2) витрат, понесених Оператором ГРМ у зв`язку із ліквідацію витоку газу у розмірі 8 807, 51 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного Кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та обов`язків зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Право на звернення за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів за визначеною законом юрисдикцією господарського суду передбачено нормами статті 4 ГПК України.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи, за захистом якого вона звернулась до суду, а також підтверджений належним доказом факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Під збитками розуміють: втрати, яких особа зазнала, у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (1); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (2). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування в меншому або більшому розмірі (ч. 3).

Виходячи зі змісту ч.ч. 1-2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2).

З огляду на зазначені положення ЦК України, факт завдання шкоди майну потерпілого, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних відносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такої шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди та припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала, що узгоджується з приписами ст.599 ЦК України.

Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: а) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, г) вина завдавача шкоди. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

За відсутності хоча б одного із зазначених елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікован,а як правопорушення.

З огляду на наведене, предметом доказування в справі про стягнення шкоди є наявність усіх складових елементів правопорушення.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Правила безпеки систем газопостачання (далі Правила БГС), затверджені Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України 15.05.2015р. №285, поширюються на всіх суб`єктів господарювання незалежно від форм власності та організаційно-правової форми, діяльність яких пов`язана з будівництвом, ремонтом, розширенням, реконструкцією, технічним переоснащенням, експлуатацією систем газопостачання, а також роздрібною торгівлею зрідженим вуглеводним газом у балонах.

Пунктом 8.1 Правил БГС передбачено, що контроль і оперативно-диспетчерське керівництво планово-профілактичними та аварійно-відновлювальними роботами на об`єктах Єдиної газотранспортної системи України з урахуванням вимог охорони праці здійснюється газорозподільними підприємствами відповідно до вимог чинного законодавства України. Локалізація і ліквідація аварійних ситуацій здійснюються аварійно-диспетчерською службою (аварійна газова служба) « 104», її філіями і постами, що працюють цілодобово і без вихідних.

Поряд з цим, у акті від 23.05.2024р., у відомостях про винну особу, зазначено паспортні дані водія екскаватора. Іншої інформації, як про винну особу, його належність до відповідача, чи у який спосіб працівниками позивача було ідентифіковано винну особу, як працівника відповідача, у акті не відображено. У вказаному акті зазначено про пошкодження газопроводу та про виконані роботи щодо усунення наслідків пошкодження газопроводу. Однак, у вказаному акті не зафіксовано, що пошкодження газопроводу відбулося внаслідок господарської діяльності саме відповідача, його працівниками під час виконання ними трудових обов`язків. Також, до вказаного акту не долучено фото- та відеозйомки, які б вказували на пошкодження газопроводу відповідачем (його працівниками).Акт про пошкодження систем газопостачання, також не містить такої інформації про транспорт, яким пошкоджено газопровід, як марка кузова, державний номер.

Отже, в матеріалах справи не міститься доказів, підтверджуючих вину працівників відповідача у заподіянні збитків, внаслідок вчинення ними дій, в результаті яких міг бути пошкоджений газопровід. Із наявних в матеріалах справи документів не встановлено ідентифікуючих ознак транспортного засобу.

Також, в матеріалах відсутні пояснення самого водія транспортного засобу, яким здійснювались відповідні земляні роботи, в яких останній міг би повідомити про причини події, що сталася внаслідок виконання робіт. Не міститься у справі й пояснень сторонніх свідків або очевидців (не працівників позивача), як додаткових доказів вини працівників відповідача.

Покликання позивача щодо фіксування факту вини відповідача у заявці від 23.05.2024р. року не приймаються судом до уваги, оскільки вказаний документ є лише фіксацією звернення з повідомленням про аварійну ситуацію та проханням про її усунення. Наведена заявка не надає можливості ідентифікувати особу заявника, оскільки таке звернення відбулось в телефонному режимі.

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що пошкодження газопроводів та їх устаткування при провадженні робіт є адміністративним правопорушенням, відповідно до ст.103-2 КУпАП. Отже, належним доказом протиправних дій та вини працівників відповідача могла б бути постанова про притягнення винних осіб до такої відповідальності, чого позивачем до матеріалів справи не долучено.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що працівники чи посадові особи відповідача були притягнуті до адміністративної відповідальності.

Отже, надані позивачем докази не доводять того, що внаслідок дій працівників відповідача пошкоджено газопровід, чим заподіяно збитки позивачу.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти, як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що внаслідок протиправних дій саме працівників відповідача було пошкоджено газопровід та заподіяно збитки позивачу.

На підставі наданих позивачем доказів суд може встановити лише факт виявлення працівниками позивача пошкодження газопроводу, але в них відсутнє достатнє підтвердження особи, яка винна у вказаному пошкодженні.

Таким чином. позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів в підтвердження доводів. викладених у позовній заяві, та не доведено, що пошкодження газопроводу сталося внаслідок протиправних дій працівників відповідача.

Розрахунок витрат природного газу через пошкоджений газопровід проведено позивачем на підставі розіду 3 глави ХІ Кодексу ГРМ - Порядок визначення необлікованих об`ємів природного газу та зміни їх режиму нарахування побутовому споживачу (фізичній особі). Зокрема, згідно п. 10 наведеної глави, обсяг витоку (витрати) природного газу при аварійних ситуаціях через пошкоджений газопровід третіми особами, що є фізичними особами, визначається відповідно до пункту 9 цієї глави.

Відтак, відповідний розрахунок не може вважатись належним при зверненні з позовними вимогами до юридичної особи з вимогами про стягнення збитків за пошкодження газопроводу особою, котра не є споживачем.

Позивач звертає увагу суду, що відповідач до ЛФ ТзОВ «ГРМУ» із заявою про погодження проведення земляних робіт в охоронній зоні газопроводу не звертався і не повідомляв про проведення таких робіт.

Спірні правовідносини також регулюються Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2494, (в редакції, чинній на час пошкодження газопроводу; далі по тексту - Кодекс ГРМ).

Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ, охоронна зона об`єктів газорозподільної системи - територія, обмежена умовними лініями, уздовж наземних, надземних і підземних газопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції розподільних газопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності.

В п.1 глави 4 розділу III Кодексу ГРМ вказано, що охоронна зона об`єктів ГРМ поширюється на газопроводи з надлишковим тиском природного газу не більше 1,2 МПа, ГРП, ШРП, вузли обліку природного газу, засоби захисту газопроводів від електрохімічної корозії, споруди і пристрої на газопроводах, розпізнавальні та сигнальні знаки місцезнаходження газопроводів і споруд на них, за виключенням внутрішньобудинкових газових мереж.

Згідно з пунктом 7 глави 4 розділу III Кодексу ГРМ, проведення ремонтних будівельних та/або земляних робіт в охоронній зоні ГРМ здійснюється відповідно до законодавства за письмовим погодженням Оператора ГРМ.

Для висновку про наявність вини відповідача у порушенні правил виконання робіт у охоронній зоні, необхідно довести той факт, що відповідач знав про наявні обмеження використання вказаної земельної ділянки та про наявність цієї охоронної зони.

У п.3 глави 4 розділу III Кодексу ГРМ передбачено, що охоронні зони об`єктів ГРМ зазначаються в документації із землеустрою з дати надання земельної ділянки для будівництва об`єкта ГРМ.

Позивач не надав суду жодного доказу в підтвердження того, що стосовно спірної земельної ділянки були зазначені охоронні зони у відповідній документації із землеустрою.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч.1). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. ст. 13 та 74 ГПК України, обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку що вимоги позивача необґрунтовані, не підтверджені належними та допустимими доказами, є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №11547 від 10.12.2024р. на суму 2 422,40 грн.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються судом на позивача з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя Король М.Р.