ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року Справа № 906/675/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. , суддя Миханюк М.В.

без повідомлення (виклику) сторін

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Житомирського обласного центру зайнятості та Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 19.09.2024 (суддя Машевська О.П., повний текст складено 25.09.2024) у справі № 906/675/24

за позовом Житомирського обласного центру зайнятості

до Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради

про стягнення 34 534,41 грн

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду Житомирської області перебувала позовна заява Житомирського обласного центру зайнятості до Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради з вимогою про стягнення 34 534,41 грн безпідставно виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірністю дій Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради, які полягають у неповідомленні Центру зайнятості про скасування наказу про звільнення особи та поновлення на роботі. Правовими підставами позову вказано п. 1 ст. 34, ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", ст. 1166, 1212, 1215 ЦК України.

Відповідач проти позовних вимог заперечував та посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 35 "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", як підставу для звернення до суду, вважає необґрунтованим. Разом з цим зазначає, що позивач для захисту свої прав та інтересів в межах визначеного ст. 257 Цивільного кодексу України строку позовної давності міг звернутися до суду з даним позовом до 14.06.2022 включно, тобто такий строк має відраховуватись з моменту, коли Центр зайнятості був повідомлений про видання відповідачем наказу № 434 від 23.11.2018 про поновлення особи на роботі, відтак просив суд застосувати строки загальної позовної давності та відмовити у позові з цих підстав.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 19.09.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради на користь Житомирського обласного центру зайнятості 19 885,61 грн виплаченої допомоги по безробіттю, 1 743,58 грн судового збору. У стягненні 14 651,80 грн одноразової виплати допомоги по безробіттю для зайняття підприємницькою діяльністю відмовлено.

Судове рішення мотивоване встановленими обставинами у справі, а також висновками Верховного Суду та Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеними у низці постанов, керуючись якими суд виснував, що спірні правовідносини нормами статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" не регулюються з причин відсутності підстави про поновлення особи на роботі за рішенням суду. Заявлені до стягнення з відповідача 14 651,80 грн виплаченої ОСОБА_1 одноразової допомоги по безробіттю для зайняття підприємницькою діяльністю за період з 18.09.2018 по 03.02.2019 суд визнав такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач не є одержувачем безпідставно набутих фізичною особою коштів у цій частині, що виключає застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, а також з огляду на недоведеність факту дотримання вимог Порядку № 613, який мав передувати факту прийняття наказу № НТ 180920 від 20.09.2018 про таку виплату. Натомість, на підставі ст. 1166 ЦК України, суд визнав підставними до стягнення з відповідача у частині 19 885,61 грн виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_2 за період з 23.04.2018 по 17.09.2018.

Судом також відмовлено у застосуванні позовної давності до задоволеної частини позовних вимог та враховано, що з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (п. 1 постанови № 211 з наступними змінами). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року). В подальшому розділ доповнено п. 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 (в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023) про те, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану, який триває й досі. У відмовленій частині позову позовна давність незастосовна.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 19.09.2024 скасувати у відмовленій частині позову на суму 14 651,80 грн та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю. Стягнути з відповідача 3 208,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 4 542,00 грн - за подання апеляційної скарги.

Аргументуючи доводи апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції неправомірно прийняв рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення коштів, виплачених одноразово для організації підприємницької діяльності безробітними з огляду на те, що така допомога є складовою допомоги по безробіттю та не суперечить нормам статті 22 Закону № 1533-111 та п.7.2. Порядку № 613. Вважає, що суд неуніфіковано підійшов до оцінювання наданих доказів, вказавши про недоведеність позивачем факту дотримання вимог Порядку № 613 в частині нарахування допомоги одноразово для організації підприємницької діяльності в сумі 14 651,80 грн, натомість питання процедури нарахування допомоги по безробіттю в сумі 19 885,61 грн не піднімалося.

Апеляційна скарга на рішення Господарського суду Житомирської області від 19.09.2024 надійшла також і від відповідача, в якій просить останнє скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Аргументуючи доводи апеляційної скарги відповідач вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про стягнення допомоги по безробіттю на підставі ст. 1166 ЦК України, адже вказаною статтею визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Вважаючи даний спір кондикційним у розумінні ч. 1 статті 1212 ЦК України вказує, що належним відповідачем у даній справі є саме фізична особа ОСОБА_1 , який безпідставно набув суми виплаченої допомоги по безробіттю в сумі 19 885,61 грн за період з 23.04.2018 по 17.09.2018.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому не погоджується із доводами останнього та просить залишити апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради без задоволення.

Клопотань про розгляд даної справи в судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідивши матеріали справи № 906/675/24 та проаналізувавши наявні докази, суд встановив наступне.

Згідно з відомостями Персональної картки № НОМЕР_1 від 16.04.2018, трудові відносини ОСОБА_2 з Житомирським обласним комунальним агролісогосподарським підприємством "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради припинені 16.03.2018 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ (скорочення чисельності). Статус безробітного надано 16.04.2018 (ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення"). Дата припинення реєстрації /обліку - 18.09.2018 (абз. 5 абз. 2 пп. 1 п.37 Порядку...).

Із витягів з наказів Чуднівської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості, наказом № НТ-180418 від 18.04.2018 фізичній особі ОСОБА_2 надано статус безробітного з 16.04.2018, наказом № НТ 180423 від 23.04.2018 призначено допомогу по безробіттю з 23.04.2018 по 03.02.2019, наказом № НТ180423 від 23.04.2018 розпочато (поновлено) виплату допомоги по безробіттю з 23.04.2018, наказом № НТ180920 від 20.09.2018 виплачено одноразово допомогу по безробіттю для організації безробітними підприємницької діяльності на підставі п.7 "Порядку надання допомоги ...", наказом № НТ 180920 від 20.09.2018 припинити реєстрацію безробітного у зв`язку з отриманням одноразової виплати допомоги по безробіттю відповідно до абз. 5 абз. 2 пп.1 п.37 Порядку...".

Матеріалами справи підтверджується, що наказом підприємства № 434 від 23.11.2018 " Про поновлення на роботі ОСОБА_2 " також виплачено середній заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу з 17.03.2018 по 27.11.2018.

Наказом підприємства № 36 від 25.01.2019 "Про внесення змін до наказу № 434 від 23.11.2018" поновлено ОСОБА_2 з 17.03.2018 на роботі розмітником хлистів Бердичівського лісництва 5-го розряду.

На лист Чуднівської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості відповідач листом № 279 від 05.06.2019 повідомив, що фізичну особу ОСОБА_2 було звільнено з роботи 16.03.2018 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ, що підтверджується наказом № 60-П від 13.03.2018, який було скасовано наказом підприємства № 434 від 23.11.2018. Цим наказом звільненого працівника поновлено на роботі та зобов`язано приступити до виконання трудових обов`язків з 28.11.2018. Однак фізична особа ОСОБА_2 , починаючи з 28.11.2018 до 04.02.2019 був відсутній на роботі без поважних причин, тому працівника було звільнено з роботи 04.02.2019 у зв`язку з виходом на пенсію на підставі його заяви від 01.02.2019.

Згідно Акту № 140 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" від 24.07.2019 працівниками позивача зафіксовано підстави припинення трудових відносин фізичної особи ОСОБА_2 з роботодавцем, їх поновлення та зроблено висновки про наявність підстав для застосування п. 1 ч. 4 ст. 35 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Чуднівською районною філією Житомирського обласного центру зайнятості листом № 203 від 21.10.2019 повідомлено відповідача про прийняте рішення щодо повернення коштів, які були нараховані та виплачені фізичній особі ОСОБА_2 у зв`язку з поновленням його на роботі з 17.03.2018 в загальному розмірі 34 534,41 грн на підставі п. 1 ч. 4 ст. 35 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" протягом 15 календарних днів з дня отримання листа на вказані банківські реквізити. Наступним листом № 10 від 13.01.2022 повторно повідомлено відповідача про обов`язок відшкодувати кошти в загальному розмірі 34 534,41 грн у визначену порядку та строк.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 24.12.2021 у справі № 294/562/18, визнано незаконним наказ Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради № 60-П від 13.03.2018 "Про звільнення ОСОБА_2 з посади розмітника хлистів Бердичівського лісництва за п. 1 ст. 40 КЗпП України", в іншій частині позову - відмовлено.

У довідках позивача № 3704 від 08.11.2019 та № 1947/09.03-24 від 06.06.2024 зазначено, що за період з 23.04.2018 по 03.02.2019 фізичній особі ОСОБА_2 було виплачено 34 537,41 грн, з яких 18 369,40 грн - допомога по безробіттю та 16 168,01 грн - одноразова виплата допомоги по безробіттю для зайняття підприємницької діяльності.

Разом з цим, із пояснень позивача суду першої інстанції, фізичній особі ОСОБА_2 було надано допомогу по безробіттю за період з 23.04.2018 по 17.09.2018 в сумі 19 885,61 грн, а також виплачено одноразово допомогу по безробіттю для організації підприємницької діяльності за період з 18.09.2018 по 03.02.2019 в сумі 14 651,80 грн.

В обґрунтування підстав поданого позову позивач посилався на неправомірні дії відповідача Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради, які полягали у тому, що відповідач не повідомив позивача про скасування наказу про звільнення особи та поновлення на роботі, що завдало позивачу майнової шкоди в розмірі виплаченої допомоги по безробіттю.

В свою чергу відповідач такі твердження позивача вважає необґрунтованим, оскільки листом від 05.06.2019 № 279 було повідомлено Чуднівську районну філію Житомирського обласного центру зайнятості про те, що наказом № 434 від 23.11.2018 було скасовано наказ № 60-П від 13.03.2018 про звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на роботі, хоч, на думку відповідача, такий обов`язок у відповідача був відсутній. Разом з тим вказував, що згідно рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 24.12.2021 ОСОБА_1 не було поновлено на роботі. Окрім того, стверджував, що ОСОБА_1 своєї трудової книжки до підприємства не надав, чим умисно приховав факт перебування у статусі безробітного з 16.04.2018 по 18.09.2018. Також вважає, що право вимагати з відповідача сум страхових коштів та вартості соціальних послуг виникло у позивача з дня отримання Чуднівською районною філією Житомирського обласного центру зайнятості листа 05.06.2019 № 279, тобто з 14.06.2019 по 14.06.2022 включно, відтак відповідач просив суд застосувати строки загальної позовної давності та відмовити у позові з цих підстав.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та абз. 1 частини статті 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема, на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині 1 цієї статті особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Зареєстровані безробітні (застраховані особи) мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги (пункт 2 частини 1 статті 44 Закону України "Про зайнятість населення" та частина 1 статті 6 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Закону України від 02.03.2000 № 1533-III ( далі - Закон № 1533-III).

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 7 та пунктом 1 частини 2 статті 16 Закону України № 1533-III видом забезпечення за цим Законом є допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності. Кошти бюджету Фонду використовуються на виплату забезпечення та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 цього Закону, фінансування заходів, передбачених статтею 71 цього Закону.

Встановлено, що відносини між Центром зайнятості (Позивачем) і Дочірнім підприємством "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради (відповідачем) виникли з юридичного факту завдання роботодавцем шкоди місцевому територіальному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, внаслідок видачі незаконного акта індивідуальної дії - наказу № 60-П від 13.03.2018 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади розмітника хлистів Бердичівського лісництва за п. 1 ст. 40 КЗпП України, визнаного незаконним відповідно до рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 24.12.2021 у справі № 294/562/18, що набрало законної сили.

Щодо врахування у даній справі судом першої інстанції правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.02.2024 у справі № 902/1331/22 (далі у тексті - Об`єднана палата у справі № 902/1331/22) про те, що спірні відносини не регулюються положеннями статей 34, 35 Закону України № 1533-III, то як встановлено із матеріалів справи, наказ № 60-П від 13.03.2018 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади розмітника хлистів Бердичівського лісництва за п.1 ст. 40 КЗпП України рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 24.12.2021 у справі № 294/562/18 (набрало законної сили) визнаний лише незаконним, оскільки відповідач власним наказом № 434 від 23.11.2018 "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 " скасував цей наказ, поновив особу на посаді та виплатив працівнику середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.03.2018 по 27.11.2018, а наказом № 36 від 25.01.2019 " Про внесення змін до наказу № 434 від 23.11.2018" поновив ОСОБА_1 з 17.03.2018 на роботі розмітником хлистів Бердичівського лісництва 5-го розряду.

З огляду на те, що обов`язковою передумовою застосування положень статей 34, 35 Закону України № 1533-III законодавець визначив поновлення особи, яка отримувала допомогу по безробіттю, на роботі за рішенням суду, то встановлені обставини справи, в свою чергу, повністю виключають підстави для застосування вказаних правових норм до спірних правовідносин відшкодування виплаченої фізичній особі допомоги по безробіттю на користь Центру зайнятості.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ГПК України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.92.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Це означає, що захист має бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома іншими способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні способи захисту не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею статті 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52)).

Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України).

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які він одержав би, якщо би зобов`язання було виконане боржником (аналогічний висновок викладено в постановах ВПВС від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 (п. 6.14), від 01.03.2023 у справі № 925/556/21 (п.8.49.6).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачено статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно із частиною 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Об`єднана палата у справі № 902/1331/22 зазначила, що у розумінні ч. 1 ст. 1212 ЦК України в спорах, що виникають з кондикційних правовідносин, належним відповідачем є безпосередньо особа, яка безпідставно набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи.

Враховуючи необхідність неухильного дотримання принципу диспозитивності господарського судочинства, наявний склад сторін справи (позивач - Центр зайнятості, відповідач - Відділ освіти як орган місцевого самоврядування, який не є одержувачем безпідставно набутих фізичною особою коштів у спірній сумі) виключає застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки не відбулося ніякого приросту майна у Відділу (відповідача) як важливої ознаки кондикційних відносин (див. пункт 48 цієї постанови).

Заявлена на підставі статті 1212 ЦК України позовна вимога Центру зайнятості про стягнення отриманої фізичною особою допомоги по безробіттю, яка (допомога) є соціальною виплатою, не є ефективним способом захисту прав держави на повернення коштів Фонду, який (спосіб) може поновити порушені майнові права позивача, врахувавши постанову ВПВС від 16.01.2019 у цивільній справі № 753/15556/15-ц. Об`єднана палата вважає, що не фізична особа, яка отримала допомогу по безробіттю, а саме роботодавець є належним відповідачем, тобто такою юридичною особою, за рахунок якої в принципі можливо задовольнити позовні вимоги Центру зайнятості про повернення виплаченої допомоги по безробіттю.

З цих мотивів, Об`єднана палата дійшла висновку відступити від викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2020 у справі № 906/1043/19 висновку про те, що в разі відсутності рішення суду про поновлення працівника на роботі стягнення з роботодавця допомоги по безробіттю відбувається на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки зобов`язання є кондикційними, а не деліктними, тому до таких зобов`язань не застосовується положення статті 1166 ЦК України.

У деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе (див. постанови ВП ВС від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (п.п.45, 46), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (п. 54)).

Об`єднана палата у справі № 902/1331/22 у п. 61 виснувала, що заявлена на підставі статті 1212 ЦК України позовна вимога обласного центру зайнятості про стягнення отриманої фізичною особою допомоги по безробіттю, яка (допомога) є соціальною виплатою, не є ефективним способом захисту прав держави на повернення коштів Фонду, який (спосіб) призведе до поновлення порушених майнових прав позивача, зважаючи на усталену судову практику щодо застосування положень статті 1215 цього Кодексу, якою передбачено загальне правило про недопустимість повернення фізичною особою набутих нею без достатньої правової підстави за рахунок іншої особи таких грошових коштів, як заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Враховуючи склад сторін справи № 906/675/24 - Центр зайнятості (позивач) та ДП "Романівський лісгосп АПК "Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради (відповідач), оскільки в спорах, що виникають з кондикційних правовідносин, у розумінні частини 1 статті 1212 ЦК України належним відповідачем є безпосередньо особа, яка безпідставно набула чуже майно (майно потерпілого), та з огляду на достовірно встановлений той факт, що набувачем спірної суми виплаченої допомоги по безробіттю в сумі 19 885,61 грн за період з 23.04.2018 по 17.09.2018 є саме фізична особа ОСОБА_1 , а не відповідач (роботодавець), який не є одержувачем безпідставно набутих фізичною особою коштів у спірній сумі, вказане виключає застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Натомість, заявлені позивачем до стягнення з відповідача 19 885,61 грн виплаченої фізичній особі ОСОБА_1 допомоги по безробіттю за період з 23.04.2018 по 17.09.2018 за своєю правовою природою є позадоговірною шкодою, завданою позивачу відповідачем, в зв`язку з чим, суд обґрунтовано застосував положення статті 1166 ЦК України, яка безпосередньо регулює спірні правовідносини.

Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За ч. 4 ст. 236 ГПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, місцевим господарським судом цілком підставно застосовано правову позицію Об`єднаної палати КГС у складі ВС, викладену в постанові від 16.02.2024 у справі № 902/1331/22, а викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача в цій частині жодним чином не спростовують висновків суду.

В частині доводів апеляційної скарги позивача щодо помилкових висновків місцевого господарського суду про відмову в стягненні 14 651,80 грн одноразової допомоги по безробіттю для зайняття підприємницькою діяльністю, колегією суддів враховується наступне.

Як зазначено судом першої інстанції, відповідно до статті 7 Закону України № 1533-III видом забезпечення за цим Законом є допомога по безробіттю, а видом соціальних послуг за цим Законом та Законом України "Про зайнятість населення" є надання одноразової фінансової допомоги для організації підприємницької діяльності відповідно до статті 27 Закону України "Про зайнятість населення".

Оскільки соціальна послуга безпосередньо отримана фізичною особою (безробітним), відповідно її стягнення відбувається на підставі ст.ст. 1212, 1215 ЦК України шляхом подання позову саме до фізичної особи, яка її отримала. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в позові у вказаній частині.

З даного приводу судовою колегією відмічається, що стаття 7 Закону України № 1533-III в редакції станом на 20.09.2018 (дата прийняття наказу позивача про виплату одноразової допомоги) визначала видом забезпечення за цим Законом - допомога по безробіттю, в тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.

Віднесення одноразової виплати для організації безробітним підприємницької діяльності до виду соціальних послуг відбулось лише після прийняття Закону України № 2220-ІХ від 21.04.2022.

Отже, як на момент прийняття наказу позивачем так і на момент проведення відповідних виплат, одноразова виплата відносилась до видів забезпечення згідно Закону України № 1533-ІІІ.

Вказане стверджується також і тим, що відповідно до п. 4 Порядку № 163 виплата допомоги по безробіттю одноразово здійснюється в розмірі залишку призначеної безробітному допомоги по безробіттю, визначеного на день державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності, обмеженого строком 360 календарних днів у тому числі особам передпенсійного віку.

Тобто одноразова допомога по безробіттю здійснюється у розмірі річної суми допомоги, визначеної конкретному безробітному. Якщо безробітний вже отримав частини призначеної допомоги по безробіттю, то виплачується її залишок. Виплата одноразової допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності здійснюється в межах коштів, передбачених для цього бюджетом Фонду на поточний рік.

Таким чином безробітний ОСОБА_1 скористався своїм правом на отримання одноразової допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності в розмірі залишку призначеної допомоги по безробіттю, що не суперечить нормам Закону України № 1533-ІІІ та Порядку № 613. Відповідно, безробітний ОСОБА_1 перебуваючи на обліку в центрі зайнятості отримав допомогу по безробіттю на загальну суму 34534,41 грн.

За наведених обставин колегія суддів вважає доводи апелянта в цій частині обгрунтованими, а висновки місцевого госполарського суду про відмову в стягненні 14 651,80 грн одноразової допомоги по безробіттю для зайняття підприємницькою діяльністю помилковими. Відповідно рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню в повному обсязі з наведених вище підстав.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

За умовами ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевказане колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення. Апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Житомирської області від 19.09.2024 у справі № 906/675/24 скасуванню в оскаржуваній частині з прийняттям нового рішення про задоволення позову повністю.

Відповідно до п. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За результатами розгляду апеляційної скарги у справі № 906/675/24 суд проводить новий розподіл судових витрат в порядку ст. 129 ГПК України, за яким витрати позивача по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Житомирського обласного центру зайнятості задоволити.

3. Рішення Господарського суду Житомирської області від 19 вересня 2024 року у справі № 906/675/24 скасувати в частині відмови у стягненні 14651,80 грн одноразової допомоги по безробіттю для зайняття підприємницькою діяльністю. Прийняти в цій частині нове рішення про задоволення вимог.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов задоволити.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради (вул. Путіліна, 9, смт. Романів, Житомирської області, 13001, ) на користь Житомирського обласного центру зайнятості (вул. Київська, 83, м. Житомир, 10001, ) - 34534,41 грн виплаченої допомоги по безробіттю, 3208,00 грн судового збору.

Видати наказ.

4. Стягнути з Дочірнього підприємства "Романівський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради (вул. Путіліна, 9, смт. Романів, Житомирської області, 13001, ) на користь Житомирського обласного центру зайнятості (вул. Київська, 83, м. Житомир, 10001, ) - 4542,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати наказ.

5. Доручити Господарському суду Житомирської області на виконання постанови видати накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Справу № 906/675/24 повернути Господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Миханюк М.В.