ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2025 р. Справа№ 910/4386/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Коробенка Г.П.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засіданні: Романенко К.О.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 03.03.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.10.2024 (повний текст складено 28.10.2024)

у справі № 910/4386/24 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 1 547 239, 20 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів в розмірі 1 423 266, 80 грн та пені в розмірі 123 972, 40 грн за період з 08.12.2023 по 22.03.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в результаті несанкціонованого (помилкового) списання коштів з поточного рахунку позивача, останній отримав збитки на суму 1 423 266, 80 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі №910/4386/24 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Сталь" відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження невиконання чи неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь» в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним та не всебічним з`ясованням обставин справи та не в повному обсязі досліджено зібрані у справі докази, що призвело до невідповідності висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач зазначає, що для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача, при цьому банком було проігноровано щонайменше дві обставини, які викликають сумніви у належності проведених фінансових операцій: зазначення в реквізитах платежу отримувачем юридичної особи з кодом фізичної особи, нетипову зміну ІР адреси та місця знаходження підписанта платіжних інструкцій впродовж короткого строку.

За доводами скаржника, суд першої інстанції не врахував висновки Верховного суду у подібних правовідносинах та не звернув увагу на той факт, що у аналогічних справах у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів, а тому тягар доказування таких обставин покладається саме на відповідача.

Скаржник звертає увагу, що у якості доказів відповідач надав «Хронологію подій» щодо створення і підписання спірних платіжних інструкцій, разом з тим, вказаний документ, не може вважатись належним та допустимим доказом у справі, оскільки остання не підписана відповідальною особою, містить інформацію, яка не має аналізу спеціалістів та не підтверджена висновками експерта, який є фахівцем у цій галузі знань.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості останнього.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь» 12.01.2023 анкетою-заявою, відповідно до ст. 634 Цивільного кодексу України, приєдналося до умов та правил надання банківських послуг Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», що розміщенні на офіційному сайті банку в мережі інтернет (privatbank.ua), які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування.

Відповідно до п. 1.3. заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», банк зобов`язався здійснювати операції із валютними цінностями на підставі поданої заяви або платіжної інструкції клієнта в системі «Приват24 для бізнесу» або без подання такої заяви клієнтом у випадках, передбачених чинним законодавством України, та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язався сплатити Банку комісійну винагороду, встановлену Банком на день здійснення такої операції та надати необхідні документи для здійснення операції із валютними цінностями.

Відповідно до анкети належної перевірки клієнта юридичної особи-резидента від 08.03.2023, особами з правом фінансового підпису є генеральний директор - ОСОБА_1 та головний бухгалтер - ОСОБА_2 . Для здійснення операцій за відкритим рахунком Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь» використовує систему дистанційного обслуговування «Приват24 для бізнесу».

Як вбачається із доводів позивача, 07.12.2023 з 11:30 год до 15:06 год, з метою здійснення розрахунків з постачальниками сировини згідно з договорами, укладеними з контрагентами, бухгалтером позивача були створені платежі та сформовані платіжні доручення:

- №4193 на суму 455 855, 40 грн, отримувач ТОВ «ВАН ЛЕУВЕН УКРАЇНА», призначення: Оплата за товар згідно Договору №02/1107 від 11.07.2022, та Рахунка на оплату №1507 від 06.12.2023 у сумі 379 879, 50 грн, ПДВ - 20% 75 975, 90 грн (рахунок в ПАТ «Укрсіббанк» НОМЕР_1 );

- №4194 на суму 474 556, 40 грн, отримувач ТОВ «ВАН ЛЕУВЕН УКРАЇНА», призначення: Оплата за товар згідно Договору №02/1107 від 11.07.2022, та Рахунка на оплату №1508 від 06 грудня 2023 у сумі 395 463, 67 грн, ПДВ - 20% 79 092, 73 грн (рахунок в ПАТ «Укрсіббанк» НОМЕР_1 );

- №4195 на суму 492 855, 00 грн, отримувач ТОВ «СІСТАР НВП», призначення: Оплата за товар згідно Договору №ДОП-0059/22 від 10.08.2022 та Рахунку на оплату №ДСиС000984 від 06.12.2023 у сумі 410 712, 50 грн, ПДВ 20% 82 142, 50 грн (рахунок в АТ «Рада банк» НОМЕР_2 ).

За твердженнями позивача, в платіжні інструкції були внесені правильні платіжні реквізити отримувачів платежу, однак, в момент здійснення таких платежів система дистанційного обслуговування відключалась, необхідно було повторно заходити до системи та заново підписувати платіжні інструкції, а грошові кошти були направлені на невідомий позивачеві рахунок.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, як стверджує позивач, що в результаті несанкціонованого (помилкового) списання коштів з поточного рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь», позивач отримав збитки на суму 1 423 266, 80 грн Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» в особі відповідального працівника, який обслуговує рахунок позивача, отримавши для виконання платіжні доручення Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь», мав звернути увагу на очевидні ознаки сумнівності (підозрілості) фінансових операцій та, як наслідок, зупинити або відхили списання коштів.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідач посилався на таке:

- проведення спірних транзакцій №4193 та №4195, навіть після зміни реквізитів платежу, супроводжувалось повторним підписанням платежу як директором так і бухгалтером з типової IP адреси та відправленням платежів до НБУ на подальшу перевірку та опрацювання. По платежу №4194 створення і відправлення відбувалось лише з типових IP адрес з некоректними реквізитами з самого початку його створення;

- всі дії при здійсненні платіжної операції опрацьовані та підписані за допомогою КЕП директора та бухгалтера, були чинними на момент вчинення транзакцій, підтверджені діючими на той момент Сертифікатами ключів;

- відповідачем здійснено належну автентифікацію позивача за допомогою КЕП, що виключає можливість покладення на Банк відповідальності за спірні транзакції;

- перевірка реквізитів отримувача коштів перед їх відправленням цілком і повністю знаходиться в зоні відповідальності позивача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором банківського рахунку, а відтак підпадає під правове регулювання глави 72 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 1067 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено главою 72 або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина 3 статті 1058 ЦК України).

Згідно зі статтею 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частинами 1 та 2 статтею 1068 Цивільного кодексу України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до вимог статті 1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті. Банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України. При виконанні розрахункової операції банк зобов`язаний перевірити достовірність та формальну відповідність документа.

Поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України; права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України; загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури. визначаються Законом України «Про платіжні послуги».

Відповідно до п. 54 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції.

Ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює платіжну операцію шляхом формування та/або подання відповідної платіжної інструкції, у тому числі із застосуванням платіжного інструменту. До ініціаторів належать платник, отримувач, стягувач, обтяжувач (п. 21 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги»).

Ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом, зокрема: надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи (стаття 41 Закону України «Про платіжні послуги»).

Платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього (п. 57 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги»).

Платіжний застосунок - програмне забезпечення, що дає змогу користувачу ініціювати платіжну операцію (у тому числі за допомогою платіжних інструментів) та/або здійснювати інші операції, передбачені договором з надавачем платіжних послуг (абз. 23 ч. 3 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затв. Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 №164 (далі також - Положення №164).

Відповідно до п. 136 Положення №164 «Користувач зобов`язаний:

- зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень».

Відповідно до ч. 3 статті 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну надавачу платіжних послуг, що його обслуговує, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і здійснення неправомірних дій з компонентами платіжної інфраструктури (у тому числі платіжними інструментами, обладнанням, програмним забезпеченням). У разі недотримання користувачем зазначених вимог надавач платіжних послуг, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за виконання платіжних операцій.

Частиною 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Використання електронного цифрового підпису врегульовано Законом України «Про електронні довірчі послуги», згідно зі статтею 1 якого автентифікація - це електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» кваліфікований електронний підпис чи печатка вважається таким, що пройшов перевірку та отримав підтвердження, якщо: перевірку кваліфікованого електронного підпису чи печатки проведено засобом кваліфікованого електронного підпису чи печатки; перевіркою встановлено, що відповідно до вимог цього Закону на момент створення кваліфікованого електронного підпису чи печатки був чинним кваліфікований сертифікат електронного підпису чи печатки підписувача чи створювача електронної печатки; за допомогою кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи печатки здійснено ідентифікацію підписувача чи створювача електронної печатки; під час перевірки за допомогою кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи печатки отримано підтвердження того, що особистий ключ, який належить підписувачу чи створювачу електронної печатки, зберігається в засобі кваліфікованого електронного підпису чи печатки; під час перевірки підтверджено цілісність електронних даних в електронній формі, з якими пов`язаний цей кваліфікований електронний підпис чи печатка.

Як вбачається з наявних у справі фактичних даних, всі спірні платежі були підписані за допомогою КЕП (кваліфікований електронний підпис), що належать директору та бухгалтеру Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь».

Відповідно до пункту 27 частини 1 статті 1 Закону України Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, що створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Частино 1 статті 23 Закону України Закону України «Про електронні довірчі послуги» встановлено, що під час надання кваліфікованих електронних довірчих послуг використовуються кваліфіковані сертифікати електронного підпису, кваліфіковані сертифікати електронної печатки та кваліфіковані сертифікати автентифікації веб-сайту (далі - кваліфіковані сертифікати відкритих ключів).

Згідно з частиною 2 статті 23 Закону України Закону України «Про електронні довірчі послуги», перелічені обов`язкові реквізити, які повинні містити кваліфіковані сертифікати відкритих ключів.

Таким чином користувач кваліфікованого електронного підпису пройшов відповідну ідентифікацію та отримав кваліфіковані сертифікати відкритих ключів, як додатковий механізм, що пов`язує власника з його даними з державних реєстрів та, по суті, гарантує посвідчення особи.

Саме особа, яка має кваліфікований електронний підпис несе відповідальність за його вказання в реквізитах електронного документа.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронні довірчі послуги», користувачі електронних довірчих послуг зобов`язані: забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу інших осіб до особистого ключа; невідкладно повідомляти надавача електронних довірчих послуг про підозру або факт компрометації особистого ключа; не використовувати особистий ключ у разі його компрометації, а також у разі скасування або блокування сертифіката відкритого ключа.

Отже, на самого власника особистого ключа покладається обов`язок повідомляти про його компрометацію для унеможливлення вчинення незаконних дій з використанням особистого ключа особи.

За доводами скаржника, в момент здійснення платежів бухгалтером позивача, система дистанційного обслуговування «Приват24 для бізнесу» відключилась, бухгалтер була вимушена повторно заходити до системи та заново підписувати платіжні інструкції, в яких на той час також були правильні реквізити. В тім, як виявилось вже на наступний день, грошові кошти згідно платіжної інструкції №4193 на суму 455 855, 40 грн, (отримувач ТОВ «ВАН ЛЕУВЕН Україна»), платіжної інструкції №4194 на суму 474 556, 40 грн, (отримувач ТОВ «ВАН ЛЕУВЕН Україна»), та платіжної інструкції №4195 на суму 492 855, 00 грн (отримувач ТОВ НВП «СІСТАР») були направлені на інший невідомий, а ні відправнику, а ні отримувачам розрахунковий рахунок НОМЕР_3 , код отримувача: НОМЕР_5 відкритий в АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК».

Так, апелянт зазначає що, відповідно до виписки по поточному рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА СТАЛЬ» НОМЕР_4 за період з 07.12.2023 по 07.12.2023, не зважаючи на те, що отримувачем за відповідним платежем було вказано ТОВ «ВАН ЛЕУВЕН Україна» () та ТОВ НВП «СІСТАР» (), грошові кошти перераховано на рахунок НОМЕР_3 , що за попередньою інформацією належить ФОП Бойко Яні Володимирівні РНОКПП НОМЕР_5 . Згідно інформації з ЄДР та інших джерел: ФОП Бойко Яна Володимирівна, адреса: АДРЕСА_1 , діяльність: 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, Стан: зареєстровано, Дата реєстрації: 27.11.2023, Дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За твердженнями скаржника, в результаті несанкціонованого списання коштів з поточного рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА СТАЛЬ», позивач отримав збитки на суму 1 423 266, 80 грн, у зв`язку з чим позивач звернувся до правоохоронних органів.

Як зазначає позивач, проведення платежів проводилось у присутності директора та бухгалтера товариства, пароль від електронного ключа директор бухгалтеру не передавав. Оскільки сума перерахувань була значною, бухгалтер формувала платіжні документи під контролем та за погодженням з директором, який використовував свій ЕЦП особисто.

Як було встановлено судом першої інстанції, позивач не надав суду належних, допустимих та вірогідних доказів того, що платіжні доручення, на підставі яких були списані кошти з рахунку позивача на рахунки іншої особи, не містили ЕЦП позивача чи що позивачем було повідомлено банк про компрометацію особистих ключів повноважних осіб підприємства.

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що спірні платежі за 07.12.2023 було здійснено за допомогою кваліфікованого електронного підпису Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь».

У свою чергу, за результатами службової перевірки першочергово аналізом логов по рахунку НОМЕР_4 , відповідачем встановлено наступну хронологію подій щодо створення і підписання спірних платіжних доручень.

Платіжне доручення №4193 створено під логіном директора з комп`ютера ("Mozilla/5.0 (Windows NT 10.0; Win64; x64) AppleWebKit/537.36 (KHTML, like Gecko) Chrome/119.0.0.0 Safari/537.36" "user_ip":"91.196.150.3") "user_ip":"НОМЕР_8", відредаговано під логіном знов таки директора (вхід здійснено допомогою ключа КЕП "НОМЕР_11) з того самого комп`ютера але іншої IP адреси " НОМЕР_6 ", після чого платіжні доручення знову підписано директором і бухгалтером з IP адреси "user_ip":"НОМЕР_8" та відправлено директором з IP адреси "НОМЕР_8".

Платіж №4194 створено шляхом копіювання з попереднього платежу №4193.

По платіжному дорученню №4195 так само як по платежу №4193 відправлено з IP 217.73.84.112, senddate: "07-12-2023 14:56:48, userId: "11877789" requestIp: "217.73.84.112" та підписано директором (authenticationIdCreateDatetime: "07-12-2023 14:47:51") і бухгалтером (authenticationIdCreateDatetime: "07-12-2023 14:54:11").

До цього було відредаговано userId: "11877789" userIp: "91.196.150.3"authenticationId:"НОМЕР_11"authenticationIdCreateDatetime:"07-12-2023 11:00:05.

Всі дії супроводжувались відправленням директору повідомлень на його фінансовий номер телефону (додано до відзиву витяг з ПК Банку).

Згідно інформації щодо авторизації в «Приват 24 для бізнесу» за період з 01.12-09.12.2023, входи з IP адреси НОМЕР_6 під КЕП директора здійснювалися і до редагування даних, а саме 06.12.2023 об 09:37:59 та 07.12.2023 об 08:19:01.

Також, відповідачем долучено до справи докази, з яких вбачається, що згідно інформації з вибірки по ІР адресам платежу "AMKUIP" реф. JBKLNC7O8ERJJN, платіж №4193 створений 07.12.2023 в 11:16 підписаний об 11:20 та відправлений об 11:20 директором ОСОБА_3 , id- НОМЕР_7 з пристрою з ІР адреси НОМЕР_8 та підписаний "ІНФОРМАЦІЯ_2":" НОМЕР_9 ", що відповідає ключам ЕЦП, які були дійсні на момент створення даного платежу.

ІР адреса НОМЕР_8 є типовою для користувача ID НОМЕР_7 , що належить директору ОСОБА_1. ІР-адреса НОМЕР_8 відповідає адресі - м. Одеса, Провайдер: InfoMir LLC.

Редагування даних на "некоректні" реквізити здійснено з ІР-адреси НОМЕР_6 ( АДРЕСА_2 ). Авторизація в системі проведена з надсиланням ОТП паролю на номер директора НОМЕР_10, вхід здійснено під ключем КЕП "НОМЕР_11.

Відповідно до сертифікату ключа КЕП НОМЕР_11 останній було згенеровано 03.11.2023 16:41:53.

Як слідує з наданих відповідачем пояснень, у ході аналізу вибірки по історії авторизації користувача ОСОБА_1. ID НОМЕР_7 , за період 03.11.2023-04.11.2023 (дата генерації КЕП) зафіксовано авторизації тільки з типовими ІР-адресами: ІР-адреса НОМЕР_8 (м. Одеса, Провайдер: InfoMir LLC) та ІР-адреса НОМЕР_12 (м. Городнє, Одеська обл., Провайдер: Lekol LLC) В ході аналізу вибірки по історії авторизації користувача ОСОБА_2, ID НОМЕР_13, за період 03.11.2023-04.11.2023 (дата генерації КЕП), зафіксовано авторизації тільки за цими ж типовими ІР-адресами: адресою НОМЕР_8 (м. Одеса, Провайдер: InfoMir LLC) та ІР-адреса НОМЕР_12 (м. Городнє, Одеська обл., Провайдер: Lekol LLC).

Таким чином, генерація КЕП НОМЕР_11 здійснено під авторизацією директора Євдомахи С.В. з типового пристрою та IP адреси ще 03.11.2023. Протягом більше місяця з боку позивача не було жодного звернення до Банку щодо заперечення чинності цих електронно-цифрових підписів чи будь якої підозрілої діяльності.

На думку позивача, судом першої інстанції не було враховано, що надавши вищенаведену інформацію відповідач підтвердив факт не реагування системи безпеки Банку, на рівні відповідальних працівників та програмного забезпечення, на очевидно не типове місце знаходження та миттєве переміщення підписанта спірних платіжних інструкцій у просторі впродовж короткого проміжку часу: з міста Одеса до селища Вишневе Київської області та назад.

Як стверджує позивач, банком було проігноровано щонайменше дві обставини, які викликають сумніви у належності проведених фінансових операцій: зазначення в реквізитах платежу отримувачем юридичної особи з кодом фізичної особи, нетипову зміну ІР адреси та місця знаходження підписанта платіжних інструкцій впродовж короткого часу.

При цьому, позивач зазначає, що до 07.12.2023 платежі проводились належним чином та грошові кошти отримувались контрагентами позивача, тому будь-яких питань з приводу проведення платежів у уповноважених осіб позивача не могло виникати. Більш того, позивачем не заперечувався факт здійснення спірних транзакцій (платежів) за допомогою кваліфікованого електронного підпису посадових осіб ТОВ «Альфа-Сталь». Разм з цим, заперечується факт компрометації такого КЕП завдяки діям його власників, обізнаність про його компрометацію на момент вчинення спірних транзакцій та невірність реквізитів платежу на екрані комп`ютера бухгалтера ТОВ «Альфа-Сталь» в момент формування та підпису платіжних інструкцій.

У той же час, позивач стверджував, що про втручання сторонніх осіб до роботи електронного банкінгу йому стало відомо тільки після здійснення спірних платежів 07.12.2023.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження втрати електронного платіжного засобу, а тому всі ризики щодо його використання несе користувач.

Частиною 20 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний:

- негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Під втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів та/або індивідуальної облікової інформації. (абз. 7 ч. 19 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги»).

Відповідно до п. 4 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом. (ч. 5 ст. 87 «Про платіжні послуги»). Це положення кореспондує з п. 140 Положення НБУ № 164.

Позивач був зареєстрований в ПК «Приват24 для Бізнесу».

Відповідно до абз.1 ч. 3 розділу Загальні положення Положення №164, автентифікація - процедура, що дає змогу надавачу платіжних послуг установити та підтвердити особу користувача та/або належність користувачу певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту, у тому числі шляхом перевірки індивідуальної облікової інформації користувача.

Відповідно до статті 68 Закону України «Про платіжні послуги» визначено: «Автентифікація» електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою.

Електронна взаємодія фізичних та юридичних осіб, а також їх автентифікація здійснюється відповідно до абзацу першого частини 2 статті 17 Закону України «Про електронні довірчі послуги» (Закон № 2155-VIII).

Згідно із Законом №2155-VIII засобом електронної ідентифікації є носій інформації, який містить ідентифікаційні дані особи і використовується для автентифікації особи під час надання та/або отримання електронних послуг.

Авторизація це процедура отримання дозволу на проведення операції з використанням платіжного інструменту (аб.2 ч. 3 Загальних положень Положення НБУ №164).

Норми Положення НБУ №164 визначають підставою перекладання тягаря доказування на Банк - Проведення транзакції без автентифікації платіжного інструменту і його держателя - п. 146 VІІ Розділу: Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як вже зазначено вище, всі дії посадових осіб позивача здійснені за допомогою КЕП, який прирівнюється до особистого підпису його власника. Докази чинності сертифікатів КЕП також додані до матеріалів справи.

Відтак, банком проведено автентифікацію підписантів в особі директора і бухгалтера, що виключає відповідальність останнього за проведення спірних транзакцій.

При цьому, щодо доводів про можливість мати одночасно декілька КЕП слід зазначити таке.

Відповідно до пп. 27 п. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» від 05.10.2017 №2155-VIII (далі - закон) кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, що створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису; Закон не обмежує суб`єкта господарювання мати декілька КЕП. Отже, суб`єкт господарювання може отримати у кваліфікованого надавача електронних довірчих послуг декілька КЕП на одну і ту ж саму особу. Такі отримані КЕП є різними, оскільки засобами кваліфікованого електронного підпису чи печатки забезпечується належний рівень унікальності пари ключів, що ними генеруються.

Позивач скористався можливістю та правом мати одночасно декілька електронних підписів, та оформив їх у кількості 3 шт. на підтвердження чого надані розписки про отримання кваліфікованих електронних довірчих послуг від 15.02.2023, 28.04.2023 та 03.11.2023 на виконання заяв про приєднання до договору про надання кваліфікованих електронних довірчих послуг, серед них і КЕП НОМЕР_11, яким позивач підписав платіжний документ за ІР адресою за місцем знаходження м. Вишневе.

Відповідно генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь» ОСОБА_1. міг підписувати/корегувати платіжні документи будь-яким з перелічених електронних ключів, що й було зроблено.

Слід зазначити, що перевірка реквізитів отримувача коштів перед їх відправленням цілком і повністю знаходиться в зоні відповідальності позивача.

Платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції. У разі виявлення невідповідності інформації платник має відшкодувати надавачу платіжних послуг шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації." (ч. 2 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги»).

Більше того, в Банку відправника відсутній такий обов`язок в силу ч. 6 ст. 46 Закону України «Про платіжні послуги», адже зазначений обов`язок входить в компетенцію Банку отримувача, а саме:

- надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність:

1) номера рахунку отримувача та коду отримувача (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/податкового номера або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або

2) унікального ідентифікатора отримувача.

Відповідно до абз. 11 ч. 6 ст. 46 ЗУ «Про платіжні послуги», у разі недотримання вимог, зазначених у цій частині, відповідальність за шкоду, заподіяну отримувачу, несе надавач платіжних послуг отримувача.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач виконуючи платіжні доручення, в повному обсязі та у відповідності до норм чинного законодавства виконав взяті на себе обов`язки за договором та відповідно до чинного законодавства, у зв`язку з чим із матеріалів справи не вбачається вини банку в події несанкціонованого списання з рахунку позивача грошових коштів.

Отже, на самого власника особистого ключа покладається обов`язок повідомляти про його компрометацію для унеможливлення вчинення незаконних дій з використанням особистого ключа особи.

Крім того, позивач не надав суду належних, допустимих та вірогідних доказів того, що платіжні доручення, на підставі яких були списані кошти з рахунку позивача на рахунки третіх осіб, не містили його електронного цифрового підпису. Доказів повідомлення позивачем відповідача про компрометацію особистого електронного ключа матеріали справи не містять.

Таким чином, самим позивачем поза розумним сумнівом доведено суду факт ініціювання грошових переказів шляхом генерації належних електронних платіжних документів (можливо і з використанням наразі невстановленими зловмисниками доступу до даних позивача та електронного підпису).

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд доходить до висновку, що спірні платежі за 07.12.2023 було здійснено за допомогою кваліфікованого електронного підпису Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь», що не оспорюєтеся позивачем.

При цьому, слід звернути увагу на те, що відповідно до пункту 43 частини 1 статті 1 Закону України «Про платіжні послуги», неналежний отримувач - особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі.

Колегія суддів зазначає, що склад господарсько-правового правопорушення утворюється: 1) протиправною поведінкою суб`єкта господарювання; 2) наявністю негативних наслідків (у тому числі можливо і збитків); 3) причинно-наслідковим зв`язком між протиправною поведінкою правопорушника і негативними наслідками; 4) виною правопорушника.

У даному випадку по відношенню до відповідача недоведеною є перша кваліфікаційна ознака - факт вчинення відповідачем господарсько-правового правопорушення.

Відповідно, відсутні фактичні підстави для застосування до правовідносин учасників даного судового провадження правового регулювання статті 1166 Цивільного кодексу України, оскільки гіпотеза цієї правової норми передбачає наявність протиправної поведінки відповідальної особи. За відсутності або недоведеності факту протиправної поведінки - відсутні підстави для дослідження питань причинно-наслідкового зв`язку та вини цієї особи.

За твердженням позивача, яке підтверджується доданими до позовної заяви доказами, грошові кошти було перераховано на поточний рахунок фізичної особи-підприємця Бойко Яні Володимирівні РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань усі наведені позивачем фізичні особи-підприємці є зареєстрованими та не перебувають у стані припинення або банкрутства.

Єдиний державний реєстр судових рішень не містить жодної інформації про звернення позивача з відповідними віндикаційними позовами до цих фізичних осіб-підприємців. Не містять такої інформації і матеріали даної справи, у тому числі і доказів направлення отримувачам спірних грошових коштів письмових вимог про їх повернення.

Натомість, позивачем обрано способом захисту свого права примусове стягнення грошових коштів з відповідача.

Правовою підставою компенсації втрачених грошових коштів за рахунок відповідача позивачем визначено статтю 1073 Цивільного кодексу України: у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що для застосування до даних правовідносин наведеної правової норми має бути доведеним факт безпідставності списання коштів з рахунку та (або) факт порушення розпорядження клієнта.

При цьому, як встановлено вище, списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача було здійснено на відповідно визначеній Законом підставі, що унеможливлює твердження про безпідставність списання.

Грошові кошти було перераховано відповідачем за визначеними платіжними дорученнями реквізитами, що унеможливлює твердження про порушення банківською установою розпорядження клієнта.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність фактичних підстав для застосування до даних правовідносин правового регулювання статті 1073 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно надувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати в набувача це майно, що мало місце і в даних правовідносинах.

Відтак, позивач не позбавлений права звернутись до суду із вимогою про повернення безпідставно отриманих грошових коштів від неналежного отримувача.

Крім того, слід зазначити, що зі змісту постанов Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №753/16954/16-ц, від 21.04.2021 у справі №751/6080/18, від 27.01.2021 у справі №210/1242/18 (стягнення банком заборгованості з фізичної особи за кредитним договором), від 17.07.2019 у справі №571/841/16-ц (стягнення банком заборгованості з фізичної особи за кредитним договором), від 23.01.2018 у справі №214/2867/18 (захист прав споживачів) та від 13.05.2015 у справі №6-71цс15 (банківська картка), на які посилається позивач вбачається відмінність суб`єктного складу, предмету та підставу спору, змісту позовних вимог та фактичних обставин справи, у зв`язку з чим не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Щодо тверджень позивача про неналежність та недопустимість доказів, які надав відповідача, а саме «Хронологію подій» щодо створення і підписання спірних платіжних інструкцій.

Згідно з ч.ч.1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У статті 77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи статті 79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Таким чином, вищевказана «Хронологія подій» щодо створення і підписання спірних платіжних інструкцій надана відповідачем, приймається судом як належний та допустимий доказ.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі №910/4386/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Сталь» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі №910/4386/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі №910/4386/24 залишити без змін.

Матеріали справи №910/4386/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 10.03.2025.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Г.П. Коробенко

Ю.Б. Михальська