ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2025 р. Справа№ 910/6754/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Державного підприємства "Українська геологічна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024

у справі №910/6754/24 (Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київські енергетичні послуги"

до Державного підприємства "Українська геологічна компанія"

про стягнення 247 151,69 грн

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» звернулось до місцевого господарського суду з позовом до Державного підприємства "Українська геологічна компанія" про стягнення 247 151 грн 69 коп. за договором про постачання (закупівлю) електричної енергії від 28.08.2023 № 20230836 П-Т123, з яких 241 469 грн 55 коп. - основний борг, 3 076 грн 70 коп. - 3 % річних та 2 605 грн 44 коп. - інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/6754/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Київські енергетичні послуги" задоволено повністю, стягнуто з Державного підприємства "Українська геологічна компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київські енергетичні послуги" 241 469,55 грн основної заборгованості, 2 605,44 грн інфляційних витрат, 3 076,70 грн 3 % річних та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 965,82 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Українська геологічна компанія" через електронний суд подало апеляційну скаргу, у якій просило суд рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/6754/24 скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним. На думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було задоволено позовні вимоги. Зокрема відповідач стверджує, що суд першої інстанції встановив певні обставини (обсяги електроенергії, які нібито були поставлені Відповідачу) на підставі неналежного та недопустимого доказу. А тому, як наслідок, Суд першої інстанції безпідставно стягнув з Відповідача відповідну заборгованість.

17.12.2024 через систему «Електронний суд» позивачем був поданий відзив на апеляційну скаргу у якому він просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Українська геологічна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/6754/24 за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 28.08.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київські енергетичні послуги" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тензасоюзбуд" (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 20230836П-Т123, відповідно до умов постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб його електроустановок, а відповідач оплачує позивачу вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Пунктом 4.1 договору встановлено ціну за одиницю товару станом на дату укладення договору, яка в подальшому змінювалась шляхом підписання додаткових угод №2 від 20.12.2023 та № 3 від 27.12.2023.

З урахуванням додаткової угоди №4 від 28.12.2023 строк дії договору від дати підписання до 31.01.2024. Договір в частині виконання зобов`язань споживача щодо оплати діє до повного виконання споживачем таких зобов`язань (п. 10.1 комерційної пропозиції).

Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць (пункт 4.4 договору).

Оплата рахунка постачальника має бути здійснена споживачем у строк, визначений в рахунку або в строк, визначений у комерційній пропозиції (п. 4.6 договору).

Спір у даній справі виник у зв`язку із тим, що за твердженням позивача на підставі отриманих даних про спожиті відповідачем обсяги електроенергії позивачем сформовано рахунки, зокрема, за розрахункові періоди листопад - грудень 2023 року, а саме: від 01.12.2023 № 20230836/11/1 на суму 125 455 грн 91 коп., від 01.01.2024 № 20230836/12/1 на суму 196 109 грн 94 коп. Проте, відповідач в порушення умов договору не виконав у повному обсязі взяті на себе зобов`язання по оплаті спожитої електричної енергії за період листопад - грудень 2023 року, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед постачальником за спожиту електричну енергію у розмірі 241 469 грн 55 коп. Відповідач проти цього заперечує, мотивуючи це ненаданням позивачем доказів споживання відповідачем електроенергії за спірний період, а також неврахування позивачем часткової оплати від 06.12.2023 №1649 на суму 54 141 грн 24 коп., від 06.12.2023 №1650 на суму 25 107 грн 83 коп. та від 28.12.2023 №1799 на суму 133 395 грн 10 коп.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу.

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Нормами частини 2 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

За умовами пункту 1 частини 3 статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Обсяги споживання електричної енергії підтверджуються відповідно до даних комерційного обліку, які надавалися оператором системи розподілу - ПрАТ "Рівнеобленерго", у відповідності до вимог пункту 4.3, 4.12, підпункту 31 пункту 5.1.2 Правил роздрібного ринку електричної енергії, у затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ), та пункту 9.14 Розділу IX, пункту 12.4 Розділу XII Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, часткові оплати відповідача враховані позивачем відповідно до призначення платежу за період вересень - листопад 2023 року. Доказів погашення заборгованості у розмірі 241469,55 грн за спожиту в період листопад - грудень 2023 року електричну енергію за договором про постачання електричної енергії споживачу від 28.08.2023 № 20230836П-Т123 матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 241469,55 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 3 076 грн 70 коп. та 2 605 грн 44 інфляційних втрат, нарахованих за загальний період прострочення 08.12.2023 по 28.05.2024, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3 076 грн 70 коп. 3 % річних та 2 605 грн 44 коп. інфляційних втрат, нарахованих за період з 08.12.2023 по 28.05.2024.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/6754/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Українська геологічна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/6754/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/6754/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Державне підприємство "Українська геологічна компанія"

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран