РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.02.2025Справа № 910/2635/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., за участю секретаря судового засідання Шадури М.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони

Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкойл"

про визнання недійсним правочину та стягнення заборгованості у розмірі 1 814 344,42 грн

та

зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкойл"

до Міністерства оборони України

про визнання пунктів правочину недійсним та стягнення шкоди в розмірі 1 658 999,79 грн

за участю представників:

прокурор: Солоп Р.В.;

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Хатунцева І.В.;

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Власов Є.А.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкойл" про визнання правочину недійсним в частині, стягнення заборгованості в розмірі 1 814 344,42 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункти 1.1. та 3.1. договору про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення №286/1/22/64 від 30.09.2022 в частині включення до договірної ціни суми ПДВ є помилковими, як наслідок, безпідставно сплачена сума ПДВ в розмірі 1 658 999,79 грн підлягає стягненню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, встановлено строки надання сторонами відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Відповідачем до Господарського суду міста Києва 26.03.2024 подано відзив на позовну заяву, яким заперечено позовні вимоги повністю.

До Господарського суду міста Києва 27.03.2024 надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкойл" до Міністерства оборони України про визнання пунктів правочину недійсним та стягнення шкоди в розмірі 1 658 999,79 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 зустрічну позовну заяву залишено без руху.

Позивач 02.04.2024 подав до суду відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою від 02.04.2024 суд ухвалив відкласти підготовче засідання до 30.04.2024.

Позивач за зустрічним позовом 08.04.2024 подав до суду заяву про усунення недоліків зустрічної позовної заяви.

Відповідач 09.04.2024 подав до суду заперечення на відповідь на відзив.

Міністерство оборони України 10.04.2024 надало до суду додаткові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2024 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/2635/24, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Представником Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону 16.04.2024 та представником Міністерства оборони України 23.04.2024 подано відзиви на зустрічну позовну заяву.

Протокольною ухвалою від 30.04.2024 суд продовжив термін підготовчого провадження на 30 днів та оголосив перерву до 04.06.2024.

Відповідачем за первісним позовом 04.06.2024 подано до суду клопотання про призначення експертизи.

Заявою від 10.06.2024 позивач за первісним позовом заперечував проти клопотання про призначення експертизи.

Протокольною ухвалою від 04.06.2024 суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 11.06.2024.

Протокольною ухвалою від 11.06.2024 у зв`язку з недоведеністю відповідачем за первісним позовом сукупності умов, визначених частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України, необхідних для призначення експертизи, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача за первісним позовом про призначення судової експертизи від 04.06.2024; закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 09.07.2024.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Юкойл" 09.07.2024 сформовано у системі "Електронний суд" письмові міркування щодо судової практики, клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження та зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/4055/23.

У судовому засідання 09.07.2024 оголошена перерва до 06.08.2024 та повідомлено учасників справи про відкладення розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкойл" до наступного судового засідання.

Відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) 06.08.2024 сформовано у системі "Електронний суд" письмові міркування щодо врахування нової редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 178 під час розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2024 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкойл" про зупинення провадження у справі задоволено; провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 922/4055/23 за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг-С" про визнання недійсними договорів № 286/1/22/79 від 08 листопада 2022 року та № 286/1/22/82 від 11 листопада 2022 року в частині стягнення сплаченого ПДВ, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду заступником керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону подано апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2024

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2024 ухвалу Господарського суду міста Києва у справі від 06.08.2024 скасовано, матеріали справи постановлено повернути на розгляд Господарського суду міста Києва.

На адресу Господарського суду міста Києва 02.12.2024 надійшли матеріли справи. Ухвалою від 09.12.2024 Господарським судом міста Києва поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 21.01.2025.

Відповідачем 20.01.2025 сформовано у системі «Електронний суд» (зареєстровано 21.01.2025) клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду адміністративної справи за № 320/20717/23 та клопотання про залучення до участі у справі Державної аудиторської служби України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У судовому засіданні судом розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення третьої особи, з огляду на недоведеність яким чином рішення у даній справі вплине на права та обов`язки Державної аудиторської служби України.

Також, судом розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: 1) смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; 2) необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи; 3) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; 3-1) звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації; 4) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді; 5) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно з статтею 228 Господарського процесуального кодексу України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках: 1) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі; 2) призначення судом експертизи; 3) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 84 цього Кодексу; 4) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги або вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави; 6) прийняття ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом; 7) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Враховуючи відсутність підстав у заяві відповідача, які визначені статтями 227 та 228 Господарського процесуального кодексу України, клопотання відповідача про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню.

У підготовчому засіданні 21.01.2025 судом закрито підготовче провадження та судове засідання призначено на 28.01.2025.

Відповідачем 21.01.2025 сформовано у системі «Електронний суд» клопотання про відкладення початку слухання справи по суті.

Судом розглянуто та задоволено клопотання відповідача та відкладено судове засідання на 18.02.2025.

У судове засідання 18.02.2025 з`явились учасники судового процесу та надали усні пояснення по суті спору.

У судовому засіданні 18.02.2025 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши усні пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Міністерством оборони України та відповідачем 30.09.2022 укладено договір № 286/1/22/64 про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення, відповідно до підпункту 1.1. якого відповідач зобов`язався поставити у 2022 році мастильні засоби Міністерству оборони України згідно зі специфікацією, а позивач - забезпечити приймання товару та його оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно зі специфікацією.

Специфікацією, наведеною в підпункті 1.1 договору № 286/1/22/64 від 30.09.2022, сторони погодили найменування товару та його загальну кількість - мастило NYCO GREASE GN 22 (9152 14 3858652) кількістю 6,3 тони, строк постачання - до 05.12.2022 (включно). Вартість товару без ПДВ становить 8 294 998,95 грн, крім того ПДВ - 1 658 999,79 грн, загальна вартість товару з ПДВ - 9 953 998,74 грн.

Згідно з підпунктом 3.1 договору № 286/1/22/64 від 30.09.2022 ціна договору становить без ПДВ - 8 294 998,95 грн, крім того, ПДВ - 1 658 999,79 грн. Ціна договору, що підлягає сплаті, становить 9 953 998,74 гривень.

Як стверджує прокурор, на виконання договору № 286/1/22/64 від 30.09.2022 відповідачем відповідно до актів прийому-передачі товару №662 від 14.12.2022, №710 від 20.12.2022 здійснено постачання загалом 6,3 тонн мастила на визначену договором суму, а позивачем платіжними дорученнями від 26.10.2022 №286/1/300, від 06.02.2023 № 286/1/62, від 06.02.2023 №286/1/63 загалом сплачено відповідачу 9 953 998,74 грн, у тому числі ПДВ - 1 658 999,79 грн. Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" передбачено нульову ставку ПДВ за правовідносинами, що склалися на підставі договору №286/1/22/64 від 30.09.2022, що є підставою для визнання договору недійсним у відповідній частині та стягнення безпідставно набутих грошових коштів, інфляційних та 3% річних.

Позивач за зустрічним позовом, звертаючись з вимогами про визнання недійсними пунктів 1.1. та 3.1. договору про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення №286/1/22/64 від 30.09.2022 та стягнення з Міністерства оборони України 1 658 999,79 грн стверджував, що останній ввів позивача за зустрічним позовом в оману під час укладання договору в частині включення податку на додатну вартість до ціни товару, внаслідок чого товариством включено та сплачено надмірні податкові зобов`язання за результатами відповідних звітних періодів. Як наслідок, сума до відшкодування складає половину від подвійної суми нанесеної шкоди в розмірі 1 658 999,79 грн.

За змістом статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 204 вказаного Кодексу правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 зазначеного Кодексу встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За змістом частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина 5 статті 180 Господарського кодексу України).

Статтею 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" передбачено, що вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

У підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що ПДВ є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пункту "а" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Як вже зазначалося, у постанові Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту, зокрема військових частин, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

До матеріалів справи долучено лист Міністерства фінансів України № 11310-08-5/9756 від 11.04.2023, до якого долучено індивідуальну податкову консультацію № 540/ІПК/99-00-27-04-05 від 27.04.2023, в якій Державна податкова служба України виклала висновки щодо застосування постанови та вказала, що нульова ставка податку на додану вартість, відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V Кодексу та постанови, застосовується як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту, при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені постановою.

При цьому, норми Кодексу не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування встановленої діючим законодавством ставки податку є обов`язком, а не правом платника податку.

Також Державна податкова служба зазначила, що застосування нульової ставки ПДВ до операцій з постачання товарів не залежить від факту формування чи не формування постачальниками податкового кредиту за операціями з придбання товарів чи сировини для виготовлення товарів, які надалі постачаються за нульовою ставкою податку.

Тобто, незалежно від того, чи був сформований постачальником чи ні податковий кредит за операціями з придбання пального (товар для заправки), так і за операціями з придбання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами), операції з подальшого постачання таких товарів для визначених постановою Кабінету Міністрів України № 178 категорій суб`єктів оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість. При цьому, оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування податком на додану вартість, нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість за правилами, встановленими пунктом 198.5 статті 198 розділу V Кодексу, постачальником при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість, не здійснюється.

Оскільки не тільки постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 визначено нульову ставку податку на додану вартість для операцій з заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту, але й це передбачено підпунктом "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, то включення до ціни договору ПДВ у розмірі 20%, враховуючи, що замовником товару за договором виступає Міністерство оборони України, суперечить постанові Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022, яка прийнята відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, що є підставою для визнання недійсним підпункту договору в цій частині.

До аналогічного висновку дійшов також Верховний Суд у постановах від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23, від 23.05.2024 у справі № 911/1870/23, від 28.05.2024 у справі № 910/12151/23.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом з цим, у застосуванні наведених положень статей Цивільного кодексу України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (правовий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 12.03.2018 зі справи №910/22319/16).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, приписи статті 217 Цивільного кодексу України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Зокрема, у випадку, що розглядається, можна припустити наявність (існування) договору № 40 і без включення до нього умови щодо необхідності сплати ПДВ.

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку. Вказаний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/12764/20.

Так, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.04.2021 у справи №922/2439/20 щодо неможливості визнання недійсним частини договору стосовно визначення ПДВ (з посиланням на те, що включення в оплату ПДВ містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору). Згідно правового висновку Касаційного господарського суду в постанові від 03.12.2021 у справі №910/12764/20 договір може бути визнаний недійсним в частині включення суми ПДВ до вартості товару.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними пунктів 1.1., 3.1. договору №286/1/22/64 від 30.09.2022 в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 658 999,79 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, якщо сторона зобов`язання набула кошти (суму ПДВ) за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, то такі кошти набуто на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

За положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

З огляду на те, що відповідач отримав від позивача суму ПДВ, попри те, що відповідний товар оподатковувався за нульовою ставкою, а також зважаючи на наявність правових підстав для визнання недійсним підпунктів 1.1. та 3.1. договору №286/1/22/64 від 30.09.2022 в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, сума коштів, що становить розмір ПДВ є перерахованою поза межами договірних платежів та має наслідком збагачення відповідача за рахунок бюджетних коштів поза підставою, передбаченою законом.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.02.2022 в справі № 916/707/21.

Враховуючи наведене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 658 999,79 грн підлягають задоволенню.

Також позивач за первісним позовом нарахував та просив стягнути з відповідача за період з 09.02.2023 по 22.02.2024 3% річних у розмірі 8 199,88 грн та за період з листопада 2023 року по січень 2024 року інфляційні втрати у розмірі 12 289,25 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що Спеціалізована прокуратура у сфері оборони центрального регіону не зверталась до відповідача за первісним позовом з вимогами про повернення безпідставно набутих коштів.

Таким чином, підстави для повернення сплаченого Міністерством оборони України грошових коштів за договором № 286/1/22/64 від 30.09.2022, у тому числі ПДВ у розмірі 1 658 999,79 грн, до прийняття даного рішення у справі відсутні, а отже вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви суд зазначає наступне.

Одним із способів захисту цивільного права на підставі частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Визнання судом недійними правочинів укладених в силу обману регулюється статтею 230 Цивільного кодексу України. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Статтею 230 Цивільного кодексу України встановлено, що у випадку, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Обман - це навмисне введення в оману сторони правочину іншою стороною або особою, в інтересах якої вчиняється правочин.

Омана так само сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак, на відміну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 Цивільного кодексу України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 Цивільного кодексу України), тобто істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 31.03.2021 у справі №910/18600/19).

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Так, звертаючись із зустрічним позовом до суду, позивач за зустрічним позовом вказує, що відповідач за зустрічним позовом навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення вказаного правочину, а саме при укладанні договору № 286/1/22/64 від 30.09.2022 Міністерством оборони України безпідставно та неправомірно застосовано ставку 20 % податку на додану вартість до загальної ціни товару.

Проте, у даному випадку включення додаткової грошової суми (розмір податку на додану вартість) до ціни договору поза розумним сумнівом здійснено на користь продавця (позивача за зустрічним позовом), оскільки останнім фактично отримано цю грошову суму.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини1, 2 статті 73, частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, матеріали справи не містять доказів підтвердження наявності з боку Міністерства оборони України умислу на вчинення обману при укладанні договору з позивачем за зустрічним позовом.

Посилання позивача за зустрічним позовом на підтвердження умислу з боку відповідача за зустрічним позовом на лист Міністерства фінансів України № 11310-08-5/9756 від 11.04.2023 та індивідуальну податкову консультацію № 540/ІПК/99-00-27-04-05 від 27.04.2023, є неприйнятними, оскільки договір № 286/1/22/64 сторонами укладено 30.09.2022, який фактично виконаний у лютому 2023 року, що передує з`ясуванню питання щодо правомірності включення 20% ПДВ до загальної суми договору.

Отже, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено як обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно зі статтею 230 Цивільного кодексу України, так і наявності цілеспрямованого умислу в діях відповідача за зустрічним позовом направлених до товариства.

Як наслідок, вимоги про визнання підпунктів 1.1., 1.3. договору № 286/1/22/64 від 30.09.2022 недійсним за зустрічним позовом є безпідставними та недоведеними.

Позовна вимога про стягнення шкоди у розмірі 1 658 999,79 грн (половина від подвійної суми нанесеної шкоди) є похідною від вимоги про визнання підпунктів 1.1., 1.3. договору № 286/1/22/64 від 30.09.2022 недійсними, в задоволення якої судом було відмовлено.

Крім того, можливе урахування позивачем у своїй податковій звітності суми податку у розмірі 1 658 999,79 грн. не є збитками, оскільки ця сума може бути відкоригована у наступних податкових періодах чи стягнена з бюджету у судовому порядку.

Таким чином, відповідна вимога зустрічного позову про стягнення шкоди задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання первісного позову покладаються на відповідача за первісним позовом пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237-238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позов заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задовольнити частково.

2. Визнати недійсними підпункти 1.1 та 3.1 договору про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення від 30.09.2022 № 286/1/22/64, укладеного між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юкойл», у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкойл» (03680, місто Київ, проспект Академіка Палладіна, 32, кімната 434; ідентифікаційний номер 31510568) на користь Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний номер 00034022) заборгованість у розмірі 1 658 999,79 грн.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкойл» (03680, місто Київ, проспект Академіка Палладіна, 32, кімната 434; ідентифікаційний номер 31510568) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (01014, місто Київ, вулиця Петра Болбочана, 8; ідентифікаційний номер 38347014) витрати зі сплати судового збору у сумі 27 913,00 грн.

5. У задоволенні інших вимог заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України відмовити.

6. У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкойл» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26.02.2025.

Суддя Т.Ю. Кирилюк