РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.02.2025Справа № 910/9578/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Жмудської Ірини Борисівни

до Підприємства із 100% іноземним капіталом "АРГУС"

про стягнення 866 785,11 грн.,

та за зустрічним позовом Підприємства із 100% іноземним капіталом "АРГУС"

до Фізичної особи-підприємця Жмудської Ірини Борисівни

про визнання відсутнім права,

За участю представників сторін (за первісним позовом):

від позивача: Гавриленко Я.С. за ордером від 02.08.2024 року серії АА № 1234779;

від відповідача: Стеценко О.Л. за ордером від 22.08.2024 року серії АА № 1377566.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Жмудська Ірина Борисівна (далі - позивач, Підприємець) звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства із 100 % іноземним капіталом "АРГУС" (далі - відповідач, Підприємство) про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 866 785,11 грн., з яких: 594 502,86 грн. - заборгованість зі сплати орендних платежів за березень-грудень 2023 року за укладеним між сторонами 28.12.2021 року договором оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-А, 18 885,00 грн. - 3 % річних, 18 897,66 грн. - інфляційні втрати, 212 427,25 грн. - пеня, 22 072,34 грн. - компенсація за комунальні послуги.

Одночасно з позовом Підприємець подав заяву від 02.08.2024 року про забезпечення вищенаведеного позову, в якій просив суд накласти арешт на всі банківські рахунки Підприємства в межах заявлених позовних вимог на суму 866 785,11 грн.

Ухвалою від 05.08.2024 року господарський суд міста Києва відмовив у задоволенні заяви Підприємця від 02.08.2024 року про забезпечення позову.

Ухвалою від 07.08.2024 року господарський суд міста Києва прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/9578/24 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

22.08.2024 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Підприємства від 22.08.2024 року на позовну заяву, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що орендна плата за період 01.01.2023 року по 31.12.2023 року згідно з умовами договору складала 1 693 доларів США, а не 1 693 доларів США на місяць, як вказано Підприємцем. Крім того, 23.11.2022 року, не з вини орендаря, відбулося затоплення орендованого приміщення, однак в порушення пункту 4.1.6 договору позивач не ліквідував наслідки та не направив представників для огляду приміщення. Після вищевказаних обставин сторони погодилися, що приміщення не можна використовувати як офіс, тому 01.12.2022 року погодили використання приміщення в якості архіву та укладено додаткову угоду № 2 до договору оренди нежитлового приміщення, за якою щомісячна орендна плата у період з 13.12.2022 року по 31.03.2023 року за орендоване приміщення становить 312,5 доларів, що складає 12 546,87 грн. у гривневому еквіваленті на день сплати.

Водночас, 22.02.2023 року позивач звернувся до Підприємства з повідомленням про дострокове припинення з 20.02.2023 року додаткової угоди № 2 з огляду на недотримання відповідачем договірних зобов`язань. У зв`язку з тим, що станом на лютий 2023 року Підприємець не провів резервну лінію та не забезпечив безперебійне функціонування інженерних мереж, а також не усунув наслідки затоплення, відповідач на підставі пункту 7.4.1 договору звернувся до позивача з повідомленням від 13.03.2023 року про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-А, в якому повідомив про розірвання даного правочину з 01.04.2023 року. У вказаному листі орендар запропонував орендодавцю на виконання пунктів 2.7, 2.9 договору з`явитися у період з 27.03.2023 року по 31.03.2023 року за місцезнаходженням орендованого об`єкта для оформлення документів про повернення приміщення. Однак, у порушення вимог вищевказаного пункту договору позивач не прибув для створення комісії та не підписав акт повернення приміщення, що змусило відповідача направити поштою ключі від приміщення. За таких обставин, Підприємство фактично передало орендоване приміщення позивачу 31.03.2023 року.

Також, Підприємець звертався до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-А у розмірі 131 257,62 грн., з яких: 125 044,98 грн. - основна заборгованість, 4 996,80 грн. - пеня, 278,00 грн. - 3 % річних, 937,84 грн. - інфляційні втрати. Рішенням господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року в справі № 910/6528/23 у задоволенні вимог Підприємця відмовлено повністю. У наведеному рішенні, яке набрало законної сили, суд встановив, що фактично 31.03.2023 року відповідач звільнив орендоване приміщення та повернув ключі від приміщення позивачу, направивши 31.03.2023 року засобами поштового зв`язку на адресу позивача посилку.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що об`єкт оренди був повернутий позивачу та не використовувався відповідачем починаючи з 01.04.2023 року, що підтверджується відповідним судовим рішенням, в орендаря відсутній обов`язок зі сплати орендної плати за квітень - грудень 2023 року, а тому позов Підприємця задоволенню не підлягає.

22.08.2024 року через систему "Електронний суд" надійшов зустрічний позов Підприємства від 22.08.2024 року, в якому останнє просило суд визнати відсутнім з 01.04.2023 року за Підприємцем право на нарахування та стягнення з Підприємства орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 28.12.2021 року № 28/12/2021-А. В обґрунтування пред`явлених зустрічних вимог Підприємство посилалося на те, що останнє повідомило Підприємця про дострокове розірвання договору з 01.04.2023 року шляхом направлення акту приймання-передачі орендованого приміщення та ключів від вказаного приміщення, що свідчить про припинення цивільних прав та обов`язків сторін за спірним договором з 01.04.2023 року.

02.09.2024 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь Підприємця від 29.08.2024 року на відзив на позовну заяву, в якій останній вказав, зокрема, про те, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 року в справі № 910/12096/23 за позовом Підприємця до Підприємства про визнання недійсним повідомлення (листа) від 13.03.2023 року, означене повідомлення відповідача про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 28.12.2021 року № 28/12/2021-А було визнано недійсним, відтак у Підприємця був відсутній обов`язок приймати вказане приміщення з оренди.

Ухвалою від 09.09.2024 року господарський суд міста Києва прийняв до розгляду зустрічну позовну заяву Підприємства, об`єднав її в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/9578/24; перейшов до розгляду справи № 910/9578/24 за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 02.10.2024 року.

13.09.2024 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення Підприємства на відповідь на відзив на первісну позовну заяву, в яких останнє вказало, що повідомлення про розірвання договору було визнане судом недійсним 02.05.2024 року, і саме після цієї дати виникли наслідки недійсності правочину. При цьому, строк оренди приміщення за договором становив 24 календарних місяців, тобто до 30.12.2023 року (включно). Таким чином, на момент визнання недійсним розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 28.12.2021 року № 28/12/2021-А даний правочин припинив сою дію, а тому підстави для застосування двосторонньої реституції відсутні, оскільки сторони не можуть продовжувати виконувати свої обов`язки за договором, строк дії якого закінчився.

16.09.2024 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Підприємця від 16.09.2024 року на зустрічну позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення вимог Підприємства з огляду, зокрема, на обрання останнім неефективного способу захисту прав.

30.09.2024 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь Підприємства від 27.09.2024 року на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій останнє навело аргументи на спростування висловлених Підприємцем заперечень проти задоволення зустрічного позову.

У підготовчому засіданні 02.10.2024 року суд долучив подані сторонами заяви по суті спору до матеріалів справи, встановив Підприємцю процесуальний строк на подання заперечень на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, а також без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 23.10.2024 року.

22.10.2024 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання Підприємства від 22.10.2024 року, в якому останнє просило суд продовжити строк проведення підготовчого провадження у справі № 910/9578/24 на 30 днів та відкласти підготовче засідання на іншу дату.

У підготовчому засіданні 23.10.2024 року суд, з урахуванням ухвали від 25.10.2024 року, постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 30.10.2024 року.

У підготовчому засіданні 30.10.2024 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/9578/24 на 30 днів.

Ухвалою від 30.10.2024 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/9578/24 та призначив її до судового розгляду по суті на 27.11.2024 року.

У судовому засіданні 27.11.2024 року оголошувалася перерва до 18.12.2024 року.

17.12.2024 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання Підприємства від 17.12.2024 року про долучення до матеріалів справи копії акту повернення нежитлового приміщення з оренди від 31.03.2023 року. Означений доказ долучений судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.12.2024 року оголошувалася перерва до 29.01.2025 року.

13.01.2025 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли пояснення Підприємця від 09.01.2025 року.

У судовому засіданні 29.01.2025 року оголошувалася перерва до 31.01.2025 року.

До початку призначеного судового засідання 31.01.2025 року через систему "Електронний суд" надійшли додаткові пояснення Підприємця, в яких останній вказав, що він виставляв орендарю рахунки в останній день попереднього місяця за курсом долара США до гривні в еквіваленті середнього ринкового курсу обміну валют на сайті: https://minfin.com.ua, оскільки суми до сплати в рахунку та акті наданих послуг не можуть бути різними. Як приклад, Підприємець звернувся з вимогою до відповідача про стягнення орендної плати за березень та квітень 2023 року в еквіваленті 1693 долара США, що за курсом 39,00 грн./1 долар США, на 28.02.2023 року становило 66 027,00 грн., та за курсом 37,87 грн./1 долар США, на 31.03.2023 року становило 64 130,73 грн. Цей курс було отримано на сайті: https://minfin.com.ua у розділі курсу "Готівковий (чорний) ринок", що є синонімом ринкового курсу. Така практика є розповсюдженою у бізнес колах України, та використовувалась сторонами протягом всього строку дії договору. Відповідач жодного разу не звертався до позивача із запереченнями або скаргами щодо правильності рахунків за курсом валют у бік зменшення. Враховуючи тривалі гарні стосунки між сторонами, Підприємець нараховував платежі за сталою практикою, яка використовувалась до та під час звернення до суду, за курсом фактичного відкриття орендодавцем сторінки сайту https://minfin.com.ua у певний час доби, та не зловживав тим, щоб дочекатися у певний день найвищого курсу та виставити по ньому рахунок на оплату, що по факту також відповідало б умовам договору.

Також Підприємець вказав, що у справі № 910/6528/23 ним були пред`явлені вимоги до Підприємства про стягнення з останнього орендної плати за березень 2023 року в сумі 62 522,49 грн. Однак, вказана сума була заявлена помилково та не підтверджувалася рахунком-фактурою та/або актом надання послуг. На противагу цій помилці, у матеріалах справи № 910/9578/24 містяться рахунки-фактури від 28.02.2023 року № 31А, від 31.03.2023 року № 33А, від 26.09.2023 року № 44А, від 31.10.2023 року № 47А та інші, в яких розрахована орендна плата за березень 2023 року в сумі 66 027,00 грн. У будь якому випадку, означена помилка в сумі пред`явлених в іншій справі позовних вимог, на переконання Підприємця, жодним чином не впливає на вирішення даної справи, оскільки у справі № 910/6528/23 не було надано доказів - розрахунків на підтвердження заявленої суми у розмірі 62 522,49 грн.

Крім того, Підприємець звернув увагу на те, що у справі № 910/6528/23 предметом розгляду були вимоги про стягнення орендних платежів за тих обставин, що повідомленням від 13.03.2023 року про розірвання укладеного між сторонами договору оренди було фактично вчиненим, а сам договір оренди вважався припиненим, тоді як у даній справі (№ 910/9578/24) договір не припинив свою дію 31.03.2023 року. У справі № 910/6528/23 предметом розгляду були вимоги щодо стягнення орендних платежів за березень та квітень 2023 року, у той час як у даній справі - за березень-грудень 2023 року. Крім того, у справі № 910/6528/23 розглядались позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за березень 2023 року в розмірі 62 522,49 грн. та за квітень 2023 року в сумі 62 522,49 грн., тоді як у даній справі - 66 027,00 грн. та 64 130,73 грн. відповідно.

До початку призначеного судового засідання 31.01.2025 року через систему "Електронний суд" надійшли додаткові пояснення Підприємства від 30.01.2025 року, в яких останнє звернуло увагу суду на те, що середньоринковий курс обміну валют на сайті https://minfin.com.ua - відсутній, відтак наведений ресурс не може бути джерелом визначення гривневого еквіваленту орендної плати. Так, на момент підписання договору сторони вирахували орендну плату за місяць у розмірі 1 834 доларів, що складало 49 902,58 грн. за курсом 27,2096 грн./1 долар США, що відповідало встановленому НБУ курсу валют у відповідний період. Враховуючи вищевикладене, можна припустити, що визначення курсу було умовним та сторони все ж визначили орендну плату в гривнях у розмірі 49 902,58 грн. Навіть якщо врахувати правильність логіки Підприємця щодо визначення розміру орендної плати, останнім було допущено ряд неточностей, а саме використано незрозумілий курс долара, а також нараховано за останній місяць оренди - грудень 2023 року орендну плату, хоча орендна плата за такий місяць була зарахована на підставі пункту 3.2 договору.

Крім того, Підприємство наголосило, що предмет і підстави позову в справі № 910/6528/23 та у справі № 910/9578/24 повністю збігаються в частині стягнення орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 28.12.2021 року № 28/12/2021-А за березень та квітень 2023 року.

У судовому засіданні 31.01.2025 року оголошувалася перерва до 19.02.2025 року.

10.02.2025 року через систему "Електронний суд" надійшли пояснення Підприємця від 09.02.2025 року, в яких останній звернув увагу на те, що Підприємству була донарахована орендна плата у повному обсязі - 1 693 долари США, з дати виявлення використання орендованого приміщення повний робочий день, тобто з 20.02.2023 року, в сумі 17 462,13 грн., яка була сплачена орендарем 23.02.2023 року на підставі платіжної інструкції № 382. У зв`язку з коливанням курсу долара протягом дня та відсутності в архіві сайту https://minfin.com.ua відображення даних коливань, можливо лише приблизно, максимально наближено встановити курс, за яким нараховувалась орендна плата за 2023 рік, яка не оскаржувалась самим Підприємством. Так, до прикладу, 09.02.2023 року орендар відповідно до умов договору оплатив орендну плату за лютий 2023 року (відповідно до пункту 2 Додаткової угоди № 2) в сумі 12 546,87 грн., що становило 312,5 доларів США (12 546,87:28 (кількість днів у лютому 2023 року) = 448,10 грн. за 1 день). Оскільки Підприємець виявив факт використання приміщення всупереч Додатковій угоді № 2 та розірвав договір з 20.02.2023 року, до кінця місяця залишилось 9 днів. Отже, 448,10*9 (днів) = 4 032,90 грн., сума оренди, сплачена орендарем у період з 20.02.2023 року по 28.02.2023 року (9 днів). Відповідно до архіву середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua, станом на 20.02.2023 року курс 1 долара США до гривні становив 39,85 грн. Оскільки з 20.02.2023 року діяли умови пункту 3.1.2 договору, щодо суми орендної плати в гривні, еквівалентній 1 693 доларам США, дана сума становить: 1693:28=60,46 доларів США на один день оренди. Разом із тим, 60,46*9=544,14 долари США за 9 днів. Відповідно до ринкового курсу, 544,14 долара США*39,64 = 21 569,70 грн., сума орендної плати згідно з пунктом 3.1.2 договору, за оренду з 20.02.2023 року по 28.02.2023 року (9 днів). Враховуючи, що Підприємство 09.02.2023 року оплатило 4 032,90 грн., (у числі 12 546,87 грн.) відповідно 21 569,70 грн. - 4 032,90 грн. = 17 536, 80 грн., тобто це якраз, майже та сума, більша на 188,94 грн., яку орендар доплатив 23.02.2023 року платіжною інструкцією № 382, як доплата за оренду за лютий. Різниця у 74,67 грн. пояснюється добовими коливаннями курсу долара США до гривні. Підприємство 23.02.2023 року здійснило доплату за оренду в лютому 2023 року на суму 17 462,13 грн., яка була розрахована на підставі пункту 3.1.2 договору. Разом із тим, до цього часу (протягом 2 років) орендар не оскаржував даний принцип нарахування орендних платежів, а поведінка Підприємства свідчить про те, що йому відомий і прийнятний алгоритм нарахування орендних платежів згідно з пунктом 3.1.2 договору оренди.

Представник Підприємця у судовому засіданні 19.02.2025 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні. Водночас останній заперечив проти зустрічних вимог Підприємства та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представник Підприємства у цьому судовому засіданні підтримав вимоги, викладені у зустрічному позові, та заперечив проти первісних вимог Підприємця.

У судовому засіданні 19.02.2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов Підприємця та зустрічний позов Підприємства, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.12.2021 року між Підприємцем (орендодавець) та Підприємством (орендар) був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-А (далі - Договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) майно у вигляді частки нежитлового приміщення загальною площею 156,3 м2, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Дмитрівська, будинок 75, група нежитлових приміщень № 160, № 161, а саме приміщень № 1-1, № 1-3, № 1-4, № 1-5, № 1-6, № 1-7 згідно технічного паспорту приміщення, зазначених у Додатку № 1.

Означений правочин підписаний Підприємцем та уповноваженим представником Підприємства, а також скріплений відбитком печатки орендаря.

Відповідно до пункту 2.1 Договору вступ орендаря в право користування приміщенням настає з моменту підписання сторонами (уповноваженими представниками сторін) акту приймання-передачі приміщення в оренду. Орендодавець зобов`язаний передати орендарю приміщення, а орендар зобов`язаний прийнято його не пізніше 01.01.2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання означених умов Договору 28.12.2021 року сторони підписали акт прийому-передачі приміщення в оренду, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування (оренду) передбачене у цій угоді нежитлове приміщення з відповідним майном.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що за оренду приміщення орендар зобов`язується щомісяця не пізніше 5 числа кожного поточного (звітного) місяця (за винятком орендної плати за перший місяць оренди та авансового платежу) сплачувати орендодавцю орендну плату в розмірі, визначеному згідно з підпунктом 3.1.1 цього Договору. У випадку, якщо 5 число випадає на вихідний або святковий день, орендар має право сплатити орендну плату на наступний робочий (банківський) день без застосування положень пункту 5.2 Договору.

Сторони погоджують наступний розмір щомісячної орендної плати у період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року за орендоване приміщення, яке орендар повинен сплачувати орендодавцю у розмірі 1 834 доларів, що складає 44 902,58 грн. у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua. Орендна плата за неповний місяць оренди розраховується пропорційно кількості днів фактичного використання приміщення орендарем в такому місяці.

Сторони погодили, що у період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року орендна плата буде складати 1 693 долари США у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua.

У пункті 3.2 цієї угоди сторони дійшли згоди, що орендар сплачує орендодавцю авансовий платіж у розмірі 1 693 долари США у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua до 10.02.2022 року, який зараховується як орендна плата за останній місяць оренди. У випадку збільшення розміру орендної плати, орендар зобов`язаний доплатити різницю між уже сплаченою сумою та новим розміром орендної плати.

За умовами пункту 3.7 Договору всі розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті України - гривні за вказаними реквізитами і здійснюються на підставі рахунків, виставлених орендодавцем орендарю.

Пунктом 3.9 Договору передбачено, що по закінченню кожного розрахункового (поточного) місяця сторонами в обов`язковому порядку підписується акт про надання послуг. Орендодавець направляє орендарю акт наданих послуг протягом 5 робочих днів після закінчення звітного періоду - місяць. Орендар зобов`язується повернути підписаний акт про надані послуги не пізніше ніж через 10 робочих днів із дня його отримання.

Пунктами 4.1.1, 4.1.4 цієї угоди на орендодавця покладено обов`язок передати приміщення орендарю по акту приймання-передачі приміщення в оренду та ключі від приміщення, а також прийняти приміщення за актом приймання-передачі приміщення з оренди від орендаря в день припинення строку оренди або у день, що вказаний у письмовій вимозі про розірвання орендарем цього Договору в односторонньому порядку відповідно до умов цього Договору.

Підставою для розірвання Договору на вимогу орендаря визначено невиконання орендодавцем зобов`язань щодо забезпечення надійного та безпечного функціонування інженерних систем приміщення та оперативної ліквідації наслідків можливих аварій інженерних систем приміщення (пункти 4.1.5, 4.1.6 Договору).

У свою чергу, умовами пункту 4.3.2 Договору передбачений обов`язок орендаря своєчасно сплачувати орендну плату в порядку, передбаченому статтею 3 цього Договору.

Пунктом 7.1 Договору встановлено, що строк його дії починається з дати підписання сторонами цього Договору та закінчується в день закінчення строку оренди або в день дострокового припинення дії, розірвання цього Договору. Строк оренди приміщення за цим Договором становить 24 (двадцять чотири) календарних місяці, тобто до 30.12.2023 року (включно).

Згідно з пунктом 7.4.1 наведеного правочину орендар має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір і цей Договір припиняє свою дію на вимогу орендаря тільки за умови невиконання орендодавцем своїх зобов`язань, передбачених цим Договором.

З матеріалів справи вбачається, що у додатковій угоді від 04.04.2022 року № 1 до Договору сторони дійшли згоди про те, що орендна плата за березень 2022 року становить 34 932,10 грн. та здійснюється до 07.04.2022 року. Починаючи з квітня 2022 року орендна плата сплачується повністю відповідно до умов Договору.

Судом також встановлено, що 01.12.2022 року між орендодавцем та орендарем укладено додаткову угоду № 2 до Договору, в якій сторони домовилися, зокрема, про те, що щомісячна орендна плата у період з 13.12.2022 року по 31.03.2023 року за орендоване приміщення, яку орендар повинен сплачувати орендодавцю, становить 312,5 доларів, що складає 12 546,87 грн. у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua.

Режим роботи в орендованому приміщенні орендарем встановлюється за згодою з орендодавцем; орендар має право вільного доступу до приміщення у робочі дні з 08:00 до 12:00 та з 13:00 до 17:00, але не більше, ніж 10 % від загального робочого часу.

22.02.2023 року Підприємець звернувся до орендаря з листом, в якому повідомив про доцільність дострокового припинення з 20.02.2023 року дії додаткової угоди № 2 до Договору з огляду на недотримання Підприємством її положень. До наведеного листа орендодавець долучив рахунок на сплату різниці вартості орендної плати з 20.02.2023 року (оплачений Підприємством на підставі платіжної інструкції від 23.02.2023 року № 382 на суму 17 462,13 грн. з відповідним призначенням цього платежу). Відтак, починаючи з 20.02.2023 року застосуванню підлягають положення діючого Договору оренди.

Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі первісні вимоги, Підприємець посилався на те, що Підприємство всупереч умовам Договору неналежним чином виконало покладені на нього обов`язки з оплати орендних платежів за користування приміщенням у період з березня по грудень 2023 року, внаслідок чого заборгувало орендодавцю 594 502,86 грн.

На підтвердження означених обставин орендодавець надав суду, зокрема, копії підписаних ним актів надання послуг від 31.03.2023 року на суму 66 027,00 грн., від 30.04.2023 року на суму 64 130,84 грн. (направлений Підприємству 02.05.2023 року), від 31.05.2023 року на суму 64 037,73 грн. (направлений Підприємству 29.05.2023 року), від 30.06.2023 року на суму 63 419,78 грн. (направлений Підприємству 26.07.2023 року), від 31.07.2023 року на суму 63 081,18 грн. (направлений Підприємству 26.07.2023 року), від 31.08.2023 року на суму 62 878,02 грн. (направлений Підприємству 30.08.2023 року), від 30.09.2023 року на суму 64 723,39 грн. (направлений Підприємству 27.09.2023 року), від 31.10.2023 року на суму 64 774,18 грн. (направлений Підприємству 31.10.2023 року), від 30.11.2023 року на суму 63 944,61 грн. (направлений Підприємству 31.11.2023 року), від 31.12.2023 року на суму 63 748,29 грн. (направлений Підприємству разом з актом приймання-передач приміщення 30.12.2023 року), а також виставлених Підприємству рахунків на оплату орендної плати від 31.03.2023 року № 33А на суму 130 157,84 грн. (оплата за оренду частки приміщення за березень та квітень 2023 року), від 28.02.2023 року № 31А на суму 66 027,00 грн. (оплата за оренду частки приміщення за березень 2023 року), від 28.04.2023 року № 35А на суму 64 037,73 грн. (оплата за оренду частки приміщення за травень 2023 року), від 29.05.2023 року № 37А на загальну суму 127 457,51 грн. (оплата за оренду частки приміщення за травень та червень 2023 року), від 28.06.2023 року № 39А на загальну суму 190 538,69 грн. (оплата за оренду частки приміщення за травень, червень та липень 2023 року), від 28.07.2023 року № 41А на загальну суму 253 416,71 грн. (оплата за оренду частки приміщення за травень, червень, липень та серпень 2023 року), від 29.08.2023 року № 43А на загальну суму 448 297,94 грн. (оплата за оренду частки приміщення за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень та вересень 2023 року), від 26.09.2023 року № 45А на загальну суму 513 072,12 грн. (оплата за оренду частки приміщення за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень та жовтень 2023 року), від 31.10.2023 року № 47А на загальну суму 577 016,73 грн. (оплата за оренду частки приміщення за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень та листопад 2023 року), від 30.11.2023 року № 49А на загальну суму 594 502,86 грн. (оплата за оренду частки приміщення за березень (66 027,00 грн.), квітень (64 130,84 грн.), травень (64 037,73 грн.), червень (63 419,78 грн.), липень (63 081,18 грн.), серпень (62 878,02 грн.), вересень (64 723,39 грн.), жовтень (64 774,18 грн.), листопад (63 944,61 грн.) та грудень 2023 року (17 486,13 грн.)).

Крім того, внаслідок неналежного виконання Підприємством умов Договору орендар нарахував та заявив до стягнення з орендаря 18 885,00 грн. 3 % річних, 18 897,66 грн. інфляційних втрат, 212 427,25 грн. пені, а також 22 072,34 грн. компенсації за комунальні послуги, спожиті протягом спірного періоду.

У той же час, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги у даній справі, Підприємство вказувало що у зв`язку з тим, що станом на лютий 2023 року Підприємець не провів резервну лінію та не забезпечив безперебійне функціонування інженерних мереж, а також не усунув наслідки затоплення, орендар на підставі пункту 7.4.1 Договору звернувся до Підприємця з повідомленням від 13.03.2023 року про розірвання Договору, в якому повідомив про розірвання даного правочину з 01.04.2023 року. У вказаному листі орендар запропонував орендодавцю на виконання пунктів 2.7, 2.9 Договору з`явитися у період з 27.03.2023 року по 31.03.2023 року за місцезнаходженням орендованого об`єкта для оформлення документів про повернення приміщення. Однак, у порушення вимог вищевказаного пункту Договору Підприємець не прибув для створення комісії та не підписав акт повернення приміщення, що змусило орендаря направити поштою ключі від приміщення. За таких обставин, Підприємство фактично передало орендоване приміщення орендодавцю 31.03.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що об`єкт оренди був повернутий Підприємцю та не використовувався орендарем починаючи з 01.04.2023 року, що підтверджується відповідним судовим рішенням, в орендаря відсутній обов`язок зі сплати орендної плати за квітень - грудень 2023 року.

Зважаючи на вказані обставини, Підприємство у зустрічному позові просило суд визнати відсутнім з 01.04.2023 року за Підприємцем право на нарахування та стягнення з орендаря орендної плати за Договором.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що первісний позов Підприємця підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлену статтею 204 Цивільного кодексу України презумпцію правомірності правочину, суд приймає Договір як належну підставу для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

За змістом статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Згідно з частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями частин 1 та 2 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Заперечуючи проти задоволення вимог Підприємця, Підприємство посилалося на те, що орендна плата за період 01.01.2023 року по 31.12.2023 року згідно з умовами Договору складала 1 693 доларів США, а не 1 693 доларів США на місяць. Крім того, 23.11.2022 року, не з вини орендаря, відбулося затоплення орендованого приміщення, однак в порушення пункту 4.1.6 Договору позивач не ліквідував наслідки та не направив представників для огляду приміщення. Після вищевказаних подій сторони домовились, що приміщення не можна використовувати як офіс, тому 01.12.2022 року погодили використання приміщення в якості архіву та уклали додаткову угоду № 2 до Договору, за якою щомісячна орендна плата у період з 13.12.2022 року по 31.03.2023 року за орендоване приміщення становить 312,5 доларів, що складає 12 546,87 грн. у гривневому еквіваленті на день сплати.

Водночас, 22.02.2023 року орендодавець звернувся до Підприємства з повідомленням про дострокове припинення з 20.02.2023 року додаткової угоди № 2 з огляду на недотримання відповідачем договірних зобов`язань. У зв`язку з тим, що станом на лютий 2023 року Підприємець не провів резервну лінію та не забезпечив безперебійне функціонування інженерних мереж, а також не усунув наслідки затоплення, відповідач на підставі пункту 7.4.1 Договору звернувся до позивача з повідомленням від 13.03.2023 року про розірвання Договору, в якому повідомив про розірвання даного правочину з 01.04.2023 року. У вказаному листі орендар запропонував орендодавцю на виконання пунктів 2.7, 2.9 Договору з`явитися у період з 27.03.2023 року по 31.03.2023 року за місцезнаходженням орендованого об`єкта для оформлення документів про повернення приміщення. Однак, у порушення вимог вищевказаного пункту Договору орендодавець не прибув для створення комісії та не підписав акт повернення приміщення, що змусило орендаря направити поштою ключі від приміщення. За таких обставин, Підприємство фактично передало орендоване приміщення орендодавцю 31.03.2023 року.

Також, Підприємець звертався до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-А у розмірі 131 257,62 грн., з яких: 125 044,98 грн. - основна заборгованість, 4 996,80 грн. - пеня, 278,00 грн. - 3 % річних, 937,84 грн. - інфляційні втрати. Рішенням господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року в справі № 910/6528/23 у задоволенні вимог Підприємця відмовлено повністю. У наведеному рішенні суд встановив, що фактично 31.03.2023 року орендар звільнив орендоване приміщення та повернув ключі від приміщення Підприємцю, направивши 31.03.2023 року засобами поштового зв`язку на адресу орендодавця посилку.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що об`єкт оренди був повернутий Підприємцю та не використовувався орендарем з 01.04.2023 року, що підтверджується відповідним судовим рішенням, в орендаря, на переконання Підприємства, відсутній обов`язок зі сплати орендної плати за квітень - грудень 2023 року, а тому первісний позов Підприємця задоволенню не підлягає.

Однак, наведені заперечення оцінюються судом критично з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2023 року Підприємець звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Підприємства грошових коштів у загальному розмірі 131 257,62 грн., з яких: 125 044,98 грн. - основна заборгованість за Договором, 4 996,80 грн. - пеня, 278,00 грн. - 3 % річних, 937,84 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою від 02.05.2023 року господарський суд міста Києва (суддя Зеленіна Н.І.) прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/6528/23 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року в справі № 910/6528/23 у задоволенні вимог Підприємця відмовлено повністю. Означене судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та на час розгляду спору в справі № 910/9578/24 набрало законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищенаведеним рішенням встановлено, що 14.03.2023 року орендар направив Підприємцю повідомлення про розірвання Договору, в якому повідомив про розірвання цього правочину в односторонньому порядку з 01.04.2023 року відповідно до пунктів 4.1.5, 4.1.6 та 7.3 Договору.

Таким чином, суд у справі № 910/6528/23 встановив, що орендарем вчинено односторонній правочин - повідомлення про дострокове розірвання Договору з 01.04.2023 року, направлено акт приймання-передачі орендованого приміщення та ключі від нього. Вказаний односторонній правочин свідчить про припинення цивільних прав та обов`язків сторін за Договором з 01.04.2023 року. Фактично 31.03.2023 року Підприємство звільнило орендоване приміщення та повернуло ключі від приміщення орендодавцю.

При цьому, суд окремо звернув увагу на те, що в рамках справи № 910/6528/23 не надається правова оцінка дійсності або недійсності зазначеного одностороннього правочину (повідомлення про розірвання Договору), оскільки означені обставини не входять до предмета доказування у межах розгляду справи про стягнення заборгованості за Договором, і на час розгляду справи № 910/6528/23 сторони не вживали заходів щодо оскарження одностороннього правочину про дострокове розірвання орендарем Договору.

З огляду на викладене, суд у справі № 910/6528/23 дійшов висновку про безпідставність нарахування Підприємцем орендної плати за квітень 2023 року, тобто вже після припинення обов`язків Підприємства сплачувати орендну плату.

При цьому, орендарем під час розгляду означеної справи належними та допустимими доказами був доведений факт сплати авансового платежу, який, за висновками суду в справі № 910/6528/23, повинен був зараховуватися як орендна плата за останній місяць оренди, тобто за березень 2023 року.

Зважаючи на зарахування авансового платежу в рахунок оплати орендної плати за березень 2023 року, а також беручи до уваги чинний на час розгляду справи № 910/6528/23 односторонній правочин про дострокове розірвання Договору з 01.04.2023 року, рішенням від 03.07.2023 року господарський суд міста Києва відмовив у задоволенні вимог Підприємця у вищевказаній справі з означених підстав.

У той же час, судом встановлено, що 31.07.2023 року (після ухвалення судового рішення у справі № 910/6528/23) Підприємець звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства про визнання недійсним повідомлення (листа) орендаря від 13.03.2023 року про розірвання Договору.

Рішенням від 09.11.2023 року в справі № 910/12096/23 господарський суд міста Києва (суддя Полякова К.В.) відмовив у задоволенні вищенаведених вимог Підприємства.

Постановою від 02.05.2024 року Північний апеляційний господарський суд скасував рішення господарського суду міста Києва від 09.11.2023 року в справі № 910/12096/23 та прийняв нове рішення, яким позов задовольнив у повному обсязі та визнав недійсним повідомлення (лист) Підприємства від 13.03.2023 року про розірвання Договору.

Ухвалою від 23.07.2024 року Верховний Суд закрив касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємства на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 року в справі № 910/12096/23, а відтак означена постанова господарського суду апеляційної інстанції набрала законної сили та на час розгляду спору в справі № 910/9578/24 є чинною.

Означеним судовим рішенням встановлено, що Підприємство згідно з платіжною інструкцією № 278 сплатило грошові кошти в сумі 12 546,87 грн., а також відповідно до платіжної інструкції від 23.02.2023 року № 382 додатково перерахувало орендодавцеві грошові кошти у розмірі 17 462,13 грн. за оренду приміщення за лютий 2023 року за Договором.

Надалі, орендар звернувся до Підприємця з повідомленням від 13.03.2023 року про розірвання Договору, в якому повідомив про розірвання цього правочину в односторонньому порядку з 01.04.2023 року відповідно до пунктів 4.1.5, 4.1.6, 7.3 Договору. У вказаному повідомленні орендар зазначив, що орендодавець неналежним чином виконував свої зобов`язання, що полягає у невчиненні орендодавцем будь-яких дій щодо усунення наслідків затоплення об`єкту оренди 23.11.2022 року та створення умов для недопущення в майбутньому подібних випадків. Окрім того, орендодавець не вчинив жодних дій, пов`язаних зі створенням резервного електропостачання на об`єкті оренди, у зв`язку із періодичним відключенням електропостачання в приміщенні, що унеможливлює його використання. Також, у вказаному листі орендар висловив пропозицію орендодавцю з`явитися у період з 27.03.2023 року по 31.03.2023 року за місцезнаходженням орендованого об`єкта для оформлення документів про повернення приміщення.

У відповідь на повідомлення від 13.03.2023 року Підприємець листом від 21.03.2023 року № 04-03/23 повідомив орендаря про відсутність доказів порушення орендодавцем умов Договору, у зв`язку з чим цей правочин, на переконання орендодавця, не вважається розірваним.

Під час розгляду справи № 910/12096/23 Північний апеляційний господарський суд встановив, що Підприємство до 13.03.2023 року не зверталося до орендодавця з повідомленнями чи вимогами щодо будь-яких пошкоджень майна або неможливості використовувати приміщення за умовами Договору. Більше того, за твердженням Підприємця, останньому стало відомо про наведену подію виключно зі слів орендаря, у той час як жодних слідів або наслідків потопу, якби він мав місце, орендоване приміщення не містить. Наведені обставини спростовують доводи Підприємства про незабезпечення орендодавцем оперативної ліквідації наслідків можливих аварій інженерних систем приміщення. Більше того, апеляційний господарський суд звернув увагу на те, що за умовами Договору (пункт 4.4.7) поточний ремонт об`єкта оренди здійснюється орендарем за власний рахунок, тоді як необхідність капітального ремонту приміщення, у зв`язку із його затопленням, матеріалами справи № 910/12096/23 не підтверджена.

Також суд зазначив, що орендар не надав доказів того, що відсутність з листопада по грудень 2022 року, з січня по березень 2023 року в орендованому ним приміщенні близько 30 разів у робочий час світла та централізованого опалення є наслідком саме аварій інженерних систем приміщення. При цьому, періодичне відключення електропостачання у місті Києві у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України у листопаді 2022 року - січні 2023 року, як і закінчення опалювального сезону в місті Києві станом на 01.04.2023 року, є загальновідомими обставинами у розумінні частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведені обставини, постановою від 02.05.2024 року Північний апеляційний господарський суд визнав недійсним повідомлення (лист) Підприємства від 13.03.2023 року про розірвання Договору.

Суд зазначає, що відповідно до частин 1, 3, 5 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Незважаючи на односторонній характер дій особи, вони можуть породжувати певні правові наслідки як для цієї особи, так і для інших осіб. Таким чином, правочин вважається одностороннім у тому разі, коли до виникнення цивільних прав та обов`язків призводить волевиявлення одного суб`єкта цивільного права.

За змістом положень частини 3 статті 202 Цивільного кодексу України одностороння відмова від договору за загальним правилом кваліфікується як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спрямованим на виникнення юридичних наслідків цивільно-правового характеру.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01.04.2021 року в справі № 910/5206/20, від 15.06.2023 року в справі № 910/17401/21.

Разом із тим, припинення зобов`язання у зв`язку з односторонньою відмовою відповідно до пункту 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено як наслідок порушення зобов`язання, лише в тому випадку, якщо це встановлено договором або законом.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 року в справі № 910/11352/17.

Як було зазначено вище, постановою від 02.05.2024 року в справі № 910/12096/23 Північний апеляційний господарський суд визнав недійсним повідомлення (лист) Підприємства від 13.03.2023 року про розірвання Договору, який за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За умовами частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У той же час, Верховний Суд неодноразово зазначав, що аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом).

Сам по собі факт повернення орендованого майна орендодавцю не доводить безспірність припинення цивільних прав та обов`язків за договором оренди.

Тобто, ні закінчення строку дії договору оренди, ні факт виконання сторонами спірного правочину про одностороннє розірвання договору оренди, не відновлять права орендодавця у разі їх порушення одностороннім правочином орендаря.

Враховуючи вищенаведені встановлені судом під час розгляду справи № 910/12096/23 обставини, а також зважаючи на визнання судом недійсним повідомлення (листа) Підприємства від 13.03.2023 року про розірвання Договору як одностороннього правочину, суд дійшов висновку про те, що такий односторонній правочин не створив юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Означені обставини також спростовують заперечення Підприємства проти позову, які зводяться до затоплення 23.11.2022 року орендованого приміщення не з вини орендаря та порушення Підприємцем передбаченого пунктом 4.1.6 Договору обов`язку ліквідувати його наслідки. Докази існування таких обставин відсутні й у матеріалах справи № 910/9578/24.

Суд також врахував, що за умовами пункту 2.7 Договору приміщення вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення з оренди. Приміщення повертається у відповідному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального (природного) зносу. Фактичне повернення приміщення з оренди орендар зобов`язаний здійснити в день закінчення строку оренди за цим Договором або в день, вказаний в письмовому повідомленні про дострокове розірвання Договору. Орендна плата сплачується орендарем по день фактичного використання (зайняття) орендарем приміщення. У момент повернення приміщення орендар передає орендодавцю ключі від приміщення в такій кількості, у якій вони були передані орендареві на дату передачі приміщення.

Згідно з пунктом 2.8 Договору у випадку, якщо з вини орендаря має місце затримка в підписанні акту повернення приміщення, нарахування орендної плати здійснюється до моменту підписання цього акту. У випадку, якщо з вини орендодавця має місце затримка в підписанні акту повернення приміщення, орендар не буде відповідати за будь-які подальші платежі за Договором, за винятком рахунків, не сплачених до моменту, коли орендар повинен був підписати акт повернення приміщення згідно умов Договору.

Однак, зважаючи на визнання недійсним у судовому порядку повідомлення (листа) Підприємства від 13.03.2023 року про розірвання Договору, яке не створило жодних юридичних наслідків (у тому числі для Підприємця), крім тих, що пов`язані з його недійсністю, суд дійшов висновку про відсутність з боку орендодавця затримки у підписанні відповідного акту повернення приміщення та фактичне продовження правовідносин між сторонами за Договором після 01.04.2023 року.

З огляду на викладене, суд не бере до уваги посилання Підприємства на те, що незважаючи на визнання недійсним повідомлення (листа) Підприємства від 13.03.2023 року про розірвання Договору, Підприємець був зобов`язаний виконати умови Договору та прийняти 31.03.2023 року орендоване приміщення з оренди.

Слід зазначити, що про наявність обґрунтованих заперечень Підприємця проти припинення орендних правовідносин за Договором на підставі повідомлення (листа) Підприємства від 13.03.2023 року орендар був обізнаний та повідомлений листом орендодавця від 21.03.2023 року № 04-03/23, у зв`язку з чим факт надсилання орендарем 31.03.2023 року засобами поштового зв`язку на адресу позивача посилки з ключами від орендованого приміщення не може свідчити про наявність підстав для звільнення Підприємства від обов`язку сплачувати орендні платежі за діючим Договором, зокрема, протягом травня-грудня 2023 року.

У той же час, як вже було зазначено, сам по собі факт вчинення дій, направлених на повернення орендованого майна орендодавцю, не доводить безспірність припинення цивільних прав та обов`язків за Договором.

Посилання Підприємства на те, що орендна плата за період 01.01.2023 року по 31.12.2023 року згідно з умовами Договору складала 1 693 доларів США, а не 1 693 доларів США на місяць, спростовуються змістом пунктів 3.1, 3.2, 3.9 Договору та попередньою поведінкою самого орендаря, який, зокрема, у добровільному порядку згідно з платіжною інструкцією № 278 сплатив грошові кошти в сумі 12 546,87 грн., а також відповідно до платіжної інструкції від 23.02.2023 року № 382 додатково перерахував орендодавцеві грошові кошти у розмірі 17 462,13 грн. за оренду приміщення за лютий 2023 року за Договором.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість наданого Підприємством розрахунку орендної плати за Договором протягом березня-листопада 2023 року (Додаток № 2 до пояснень Підприємства від 30.01.2025 року), за яким орендна плата за кожен спірний місяць фактично становить 141,08 доларів США.

Твердження орендаря про те, Інтернет-ресурс https://minfin.com.ua не може бути підставою для визначення середнього ринкового курсу обміну валют з метою визначення орендної плати протягом спірного періоду, а також посилання на необхідність використання встановленого НБУ курсу валют згідно з приписами статті 533 Цивільного кодексу України, також оцінюються судом критично, оскільки використання саме означеного ресурсу - https://minfin.com.ua для визначення гривневого еквівалента орендної плати було прямо погоджено обома сторонами у пунктах 3.1, 3.2 Договору.

У той же час, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що у провадженні господарського суду міста Києва (суддя Зеленіна Н.І.) перебувала справа № 910/6528/23 за позовом Підприємця до Підприємства про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 131 257,62 грн., з яких: 125 044,98 грн. - основна заборгованість за Договором, 4 996,80 грн. - пеня, 278,00 грн. - 3 % річних, 937,84 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування пред`явлених у справі № 910/6528/23 вимог Підприємець посилався на наявність у Підприємства заборгованості зі сплати орендних платежів за Договором за березень та квітень 2023 року, загальний розмір якої становить еквівалент 3 386 доларів США (1 693 доларів * 2 місяці оренди), у тому числі, за обрахунком Підприємця, 62 522,49 грн. - за березень 2023 року та 62 522,49 грн. - за квітень 2023 року. Також, в рамках даної справи Підприємець нарахував та заявив до стягнення з орендаря штрафні санкції та компенсаційні виплати, з яких: 3 886,40 грн. - пеня, 216,00 грн. - 3 % річних, 937,84 грн. інфляційні втрати, нараховані у період з 06.03.2023 року по 18.04.2023 року внаслідок несвоєчасної оплати орендної плати за Договором у березні 2023 року на суму 62 522,49 грн., а також 1 110,40 грн. - пеня, 62,00 грн. - 3 % річних, нараховані у період з 05.04.2023 року по 18.04.2023 року внаслідок несвоєчасної оплати орендної плати за Договором у квітні 2023 року на суму 62 522,49 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року в справі № 910/6528/23 у задоволенні означених вимог Підприємця відмовлено повністю.

Це судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та на час розгляду спору в справі № 910/9578/24 набрало законної сили.

Суд зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Разом із тим, суд встановив, що визначені Підприємцем у позовній заяві у справі № 910/9578/24 підстави для стягнення з Підприємства заборгованості з орендної плати за Договором за період, зокрема, з березня по квітень 2023 року, є тими ж самими, що були зазначені останнім в обґрунтування вимог про стягнення з орендаря такої заборгованості у справі № 910/6528/23, що вбачається з тексту позовних заяв в обох наведених справах. При цьому, в означених справах розрахунок розміру такої заборгованості відбувався на підставі пункту 3.1 Договору шляхом визначення орендодавцем гривневого еквівалента ставки місячної орендної плати у розмірі 1 693 доларів США на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua.

Посилання Підприємця на розгляд означених справ за різних обставин (у справі № 910/6528/23 Договір вважався припиненим внаслідок його одностороннього розірвання Підприємством на підставі повідомлення від 13.03.2023 року, тоді як у справі № 910/9578/24 такий Договір вважається чинним протягом строку його дії) не беруться судом до уваги, оскільки як предмет спору (стягнення орендної плати за березень та квітень 2023 року в щомісячному еквіваленті 1 693 доларів США на день сплати), так і його підстави (порушення Підприємством умов укладеного між сторонами та діючого протягом спірного періоду Договору) є однаковими в обох наведених випадках. Більше того, позовна заява Підприємця у справі № 910/6528/23 не містила посилань, обґрунтованих припиненням Договору внаслідок його одностороннього розірвання Підприємством на підставі повідомлення від 13.03.2023 року.

Згідно з частинами 1, 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 року в справі "Пелевін проти України").

У пунктах 7.42, 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року в справі № 924/1473/15 сформульовано такі висновки: 1) під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача; 2) разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Суд врахував, що згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини рішенням ЄСПЛ від 25.07.2002 року в справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням ЄСПЛ від 28.10.1999 року в справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів.

Відтак, за встановлених вище обставин, подання Підприємцем нового позову про той самий предмет і з тих самих підстав в частині стягнення з Підприємства орендної плати за Договором за березень та квітень 2023 року, а також нарахованих штрафних санкцій та компенсаційних виплат у розмірі, зокрема, 6 212,64 грн. (з яких: 4 996,80 грн. - пеня, 278,00 грн. - 3 % річних, 937,84 грн. - інфляційні втрати, нараховані за загальний період з 06.03.2023 року по 18.04.2023 року), з яких ухвалено судове рішення в справі № 910/6528/23, яке набрало законної сили, фактично зводиться до нового слухання справи та до нового її вирішення, що, у свою чергу, не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Схожий за змістом правовий висновок викладено в пункті 5.2.13 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2019 року в справі № 914/111/19.

Більше того, посилання Підприємця на розгляд означених справ за різних обставин (у справі № 910/6528/23 Договір вважався припиненим внаслідок його одностороннього розірвання Підприємством на підставі повідомлення від 13.03.2023 року, тоді як у справі № 910/9578/24 такий Договір вважається чинним протягом строку його дії) фактично зводяться до намагання переглянути судове рішення у справі № 910/6528/23 за нововиявленими обставинами у позапроцесуальний спосіб.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

За таких обставин, провадження у справі № 910/9578/24 в частині вимог позивача до Підприємства про стягнення нарахованої протягом березня-квітня 2023 року орендної плати за Договором у загальному розмірі 130 157,84 грн. (незважаючи на часткову відмінність цієї суми від розрахованого у справі № 910/6528/23 її гривневого еквіваленту на день сплати, який був фактично визначений Підприємцем на власний розсуд), а також 4 996,80 грн. пені, 278,00 грн. 3 % річних та 937,84 грн. інфляційних втрат, нарахованих за загальний період з 06.03.2023 року по 18.04.2023 року, слід закрити на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

У той же час, з огляду на висновки суду та рішення від 03.07.2023 року в справі № 910/6528/23 (яке набрало законної сили) про відмову в задоволенні вимог Підприємця про стягнення з Підприємства основного боргу з орендної плати за Договором за березень та квітень 2023 року, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з орендаря в рамках справи № 910/9578/24 решти штрафних санкцій та компенсаційних виплат, як додаткових (похідних) вимог, нарахованих на вищевказані суми заборгованості за цей період, у загальному розмірі 70 146,19 грн. (у тому числі 60 546,73 грн. - пеня, 5 048,00 грн. - 3 % річних, 4 551,46 грн. - інфляційні втрати).

Разом із тим, стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи висновки, викладені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 року в справі № 910/12096/23, а також не спростований Підприємством факт неналежного виконання ним обов`язків з оплати позивачу орендних платежів за Договором протягом травня-грудня 2023 року, беручи до уваги обґрунтування здійснених Підприємцем розрахунків щомісячних нарахувань, а також зважаючи на те, що загальна сума основного боргу відповідача з орендних платежів, яка складає 464 345,02 грн. (травень - 64 037,73 грн., червень - 63 419,78 грн., липень - 63 081,18 грн., серпень - 62 878,02 грн., вересень - 64 723,39 грн., жовтень - 64 774,18 грн., листопад - 63 944,61 грн. та грудень 2023 року - 17 486,13 грн.), підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про відсутність чи погашення вказаної заборгованості перед орендодавцем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Підприємця до орендаря про стягнення вказаної суми боргу.

При цьому, з огляду на висновки суду в справі № 910/6528/23 про зарахування здійсненого Підприємством авансового платежу в якості сплати орендної плати за березень 2023 року, суд дійшов висновку про безпідставність заперечень орендаря проти стягнення з нього заборгованості за грудень 2023 року, розмір якої становить 17 486,13 грн.

Крім того, обґрунтовуючи первісний позов, Підприємець посилався на те, що орендар всупереч взятим на себе обов`язкам за Договором не здійснив компенсації вартості комунальних послуг, спожитих протягом березня-грудня 2023 року, заборгувавши таким чином позивачу 22 072,34 грн.

На підтвердження наведених обставин Підприємець надав суду копії відповідних підписаних позивачем та виставлених (направлених) Підприємству актів надання послуг від 30.04.2023 року на суму 3 049,47 грн., від 31.05.2023 року на суму 1 886,31 грн., від 30.06.2023 року на суму 2 362,56 грн., від 31.07.2023 року на суму 2 295,52 грн., від 31.08.2023 року на суму 2 588,91 грн., від 30.09.2023 року на суму 2 353,84 грн., від 31.10.2023 року на суму 2 528,01 грн., від 30.11.2023 року на суму 2 722,71 грн., від 31.12.2023 року на суму 2 285,01 грн., а також виставлених постачальниками комунальних послуг рахунків протягом спірного періоду та рахунків, направлених Підприємцем орендарю для компенсації вартості таких послуг (разом із доказами їх направлення).

Згідно з пунктом 3.5 Договору додатково до орендної плати орендар компенсує орендодавцю комунальні послуги, а саме: електроенергія, водопостачання, обслуговування прибудинкової території. Вартість сплати таких послуг встановлюється на підставі показників лічильників (за їх наявності), тарифів постачальників таких послуг та виставлених орендарю рахунків протягом 7 банківських днів з моменту їх отримання, при цьому орендодавець зобов`язаний виставити рахунок на компенсацію комунальних послуг за попередній місяць до 10 числа місяця, наступного за звітним.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Заперечуючи проти вказаних вимог Підприємця, орендар посилався на те, що з 31.03.2023 року він фактично не користувався орендованим приміщенням та не споживав комунальних послуг.

Однак, вказані заперечення не беруться судом до уваги, оскільки спростовуються вищенаведеними висновками суду та матеріалами справи. При цьому, факт повернення орендованого майна орендодавцю не доводить безспірність припинення цивільних прав та обов`язків за Договором та не свідчить про наявність підстав для звільнення орендаря від обов`язку компенсації вартості комунальних послуг протягом строку оренди, який прямо передбачений умовами Договору. Доказів протилежного Підприємством надано суду не було.

Таким чином, факт наявності спірної у даній справі заборгованості Підприємства перед орендодавцем з компенсації вартості комунальних послуг у розмірі 22 072,34 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та орендарем не спростований. Відтак, вимоги Підприємця про стягнення з орендаря 22 072,34 грн. компенсації вартості комунальних послуг підлягають задоволенню.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням Підприємством взятих на себе грошових зобов`язань за Договором, позивач просив суд стягнути з орендаря 212 427,25 грн. пені, нарахованої на відповідні суми боргу за кожним спірним місяцем оренди окремо у період з 06.03.2023 року по 31.07.2024 року.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно зі статтями 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 5.2 Договору у випадку несвоєчасності сплати орендної плати або сплати її не в повному обсязі та за умови вчасно виставленого та наданого рахунку, орендар сплачує орендодавцю пеню за кожний день прострочення у розмірі 1 (одного) відсотка від суми простроченої заборгованості за весь період такої заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який розраховується пеня.

Перевіривши наданий Підприємцем розрахунок пені у розмірі 212 427,25 грн., суд вважає його таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства та положенням Договору в силу допущених методологічних помилок при визначенні початкових і кінцевих дат періодів прострочення, а також тривалості періоду нарахування пені, що призвело до заявлення суми вказаної штрафної санкції у завищеному розмірі.

Так, згідно з частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Крім того, суд зауважує, що у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання (у даному випадку такі строки передбачені Графіком платежів), прострочення боржника починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають, штрафні санкції підлягають нарахуванню та обчисленню окремо стосовно кожного з таких строків.

Суд також звертає увагу на імперативні положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як було зазначено вище, за умовами пункту 3.1 Договору за оренду приміщення орендар зобов`язується щомісяця не пізніше 5 числа кожного поточного (звітного) місяця (за винятком орендної плати за перший місяць оренди та авансового платежу) сплачувати орендодавцю орендну плату в розмірі, визначеному згідно з підпунктом 3.1.1 цього Договору. У випадку, якщо 5 число випадає на вихідний або святковий день, орендар має право сплатити орендну плату на наступний робочий (банківський) день без застосування положень пункту 5.2 Договору.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що прострочення відповідачем оплати орендних платежів протягом спірних місяців фактично виникало після 5 числа відповідного місяця, а нарахування пені за кожен такий місяць окремо повинно було здійснюватися протягом шести місяців з дати настання відповідного прострочення.

Крім того, як було зазначено вище, суд встановив відсутність правових підстав для стягнення з Підприємства на користь орендодавця пені, нарахованої за прострочення сплати орендної плати за березень та квітень 2025 року.

Враховуючи вищенаведене, обґрунтованою сумою пені, що підлягає стягненню з Підприємства на користь Підприємця за вказаний останнім період (у межах пред`явлених первісних позовних вимог), є 85 205,78 грн., з яких: 14 628,67 грн. - пеня, нарахована у період з 06.05.2023 року по 06.11.2023 року за прострочення внесення орендної плати за травень 2023 року в сумі 64 037,73 грн.; 13 462,37 грн. - пеня, нарахована у період з 06.06.2023 року по 06.12.2023 року за прострочення внесення орендної плати за червень 2023 року в сумі 63 419,78 грн.; 12 432,19 грн. - пеня, нарахована у період з 06.07.2023 року по 06.01.2024 року за прострочення внесення орендної плати за липень 2023 року в сумі 63 081,18 грн.; 11 364,22 грн. - пеня, нарахована у період з 08.08.2023 року по 08.02.2024 року за прострочення внесення орендної плати за серпень 2023 року в сумі 62 878,02 грн.; 10 867,48 грн. - пеня, нарахована у період з 06.09.2023 року по 06.03.2024 року за прострочення внесення орендної плати за вересень 2023 року в сумі 64 723,39 грн.; 10 287,76 грн. - пеня, нарахована у період з 06.10.2023 року по 06.04.2024 року за прострочення внесення орендної плати за жовтень 2023 року в сумі 64 774,18 грн.; 9 596,46 грн. - пеня, нарахована у період з 07.11.2023 року по 07.05.2024 року за прострочення внесення орендної плати за листопад 2023 року в сумі 63 944,61 грн.; 2 566,63 грн. - пеня, нарахована у період з 06.12.2023 року по 06.06.2024 року за прострочення внесення орендної плати за грудень 2023 року в сумі 17 486,13 грн.

За таких обставин, стягненню з Підприємства на користь Підприємця підлягає пеня у розмірі 85 205,78 грн., тоді як у задоволенні вимог орендодавця про стягнення з орендаря решти заявленої суми цієї штрафної санкції слід відмовити.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за Договором, орендодавець просив суд стягнути з Підприємства 18 885,00 грн. 3 % річних, нарахованих суми орендних платежів за кожен спірний місяць окремо у період з 06.03.2023 року по 31.07.2024 року, а також 18 897,66 грн. інфляційних втрат, нарахованих на ці суми боргу протягом означеного періоду згідно з наданим Підприємцем розрахунком.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

У той же час, судом встановлено, що наданий Підприємцем розрахунок компенсаційних виплат також не повністю відповідає приписам чинного законодавства та положенням Договору в силу допущених аналогічних методологічних помилок при визначенні початкових і кінцевих дат періодів прострочення та відповідно кількості днів прострочення, що призвело до заявлення сум вказаних компенсаційних виплат у завищених розмірах.

Зважаючи на викладене, обґрунтованою сумою 3 % річних, що підлягає стягненню з Підприємства на користь орендодавця за вказаний останнім період (в межах зазначених Підприємцем позовних вимог), за обрахунком суду, є 13 544,47 грн., а дійсною сумою інфляційних втрат є 13 408,36 грн.

Враховуючи вищенаведене, первісний позов Підприємця підлягає частковому задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що зустрічний позов Підприємства задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Як було зазначено вище, в обґрунтування зустрічних вимог про визнання відсутнім з 01.04.2023 року за Підприємцем права на нарахування та стягнення з Підприємства орендної плати за Договором останнє посилалося на те, що воно повідомило Підприємця про дострокове розірвання Договору з 01.04.2023 року шляхом направлення акту приймання-передачі орендованого приміщення та ключів від вказаного приміщення, що свідчить про припинення цивільних прав та обов`язків сторін за спірним договором з 01.04.2023 року та було встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року в справі № 910/6528/23.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що при ухваленні рішення у справі № 910/6528/23 суд, дійшовши висновку про безпідставність нарахування орендної плати за березень та квітень 2023 року, не оцінював законність одностороннього розірвання Договору Підприємством, а лише констатував, що сторонами не вживалися заходи щодо оскарження одностороннього правочину про дострокове розірвання Договору.

У той же час, постановою від 02.05.2024 року в справі № 910/12096/23, яка набрала законної сили та не була скасована в касаційному порядку, Північний апеляційний господарський суд визнав недійсним повідомлення (лист) Підприємства від 13.03.2023 року про розірвання Договору та встановив відсутність підстав для одностороннього розірвання Договору орендарем відповідно пунктів 4.1.5, 4.1.6, 7.3 Договору. Також, вказаною постановою визнано необґрунтованими решту наведених орендарем підстав, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від Договору.

Враховуючи усі вищевикладені обставини в сукупності, а також зважаючи на відсутність у матеріалах даної справи належних та допустимих доказів на підтвердження зустрічних вимог Підприємства, суд дійшов висновку про залишення зустрічного позову орендаря без задоволення.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог Підприємця та відмову в задоволенні зустрічного позову Підприємства у даній справі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Фізичної особи-підприємця Жмудської Ірини Борисівни до Підприємства із 100% іноземним капіталом "АРГУС" про стягнення 866 785,11 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Підприємства із 100% іноземним капіталом "АРГУС" (01001, місто Київ, вулиця Софіївська, будинок 25, приміщення 2; ) на користь Фізичної особи-підприємця Жмудської Ірини Борисівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) 464 345 (чотириста шістдесят чотири тисячі триста сорок п`ять) грн. 02 коп. заборгованості з орендної плати, 22 072 (двадцять дві тисячі сімдесят дві) грн. 34 коп. заборгованості з компенсації комунальних послуг, 85 205 (вісімдесят п`ять тисяч двісті п`ять) грн. 78 коп. пені, 13 544 (тринадцять тисяч п`ятсот сорок чотири) грн. 47 коп. 3 % річних, 13 408 (тринадцять тисяч чотириста вісім) грн. 36 коп. інфляційних втрат, а також 8 978 (вісім тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) грн. 64 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Провадження у справі № 910/9578/24 в частині первісних вимог Жмудської Ірини Борисівни до Підприємства із 100% іноземним капіталом "АРГУС" про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 136 370,48 грн. - закрити на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

5. У задоволенні решти вимог первісного позову Фізичної особи-підприємця Жмудської Ірини Борисівни до Підприємства із 100% іноземним капіталом "АРГУС" відмовити.

6. У задоволенні зустрічного позову Підприємства із 100% іноземним капіталом "АРГУС" до Фізичної особи-підприємця Жмудської Ірини Борисівни про визнання відсутнім права відмовити.

7. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 28.02.2025 року.

Суддя В.С. Ломака