УХВАЛА

24 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 917/1268/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Жайворонок Т.Є.,

розглянувши матеріали касаційної скарги фізичної особи-підприємця Попова Максима Віталійовича

на рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2024

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2025

у справі № 917/1268/24

за позовом фізичної особи-підприємця Гаврилець Марини Костянтинівни

до фізичної особи-підприємця Попова Максима Віталійовича

про стягнення 323 618,37 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Гаврилець Марина Костянтинівна (далі - ФОП Гаврилець М.К., позивач) звернулася до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Попова Максима Віталійовича (далі - ФОП Попов М.В., відповідач) про стягнення 323 618,37 грн, з них: заборгованість за договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 11.09.2023 № 9 у розмірі 39 230,71 грн, компенсація витрат на комунальні послуги згідно з договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 11.09.2020 № 7 та договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 11.09.2023 № 9 у розмірі 46 783,66 грн, штраф у розмірі 14 400,00 грн та збитки у розмірі 223 204,00 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 05.11.2024, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 у справі № 917/1268/24 (повний текст постанови складено 07.02.2025), позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 11.09.2023 № 9 у розмірі 39 230,71 грн, компенсацію витрат на комунальні послуги згідно з договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 11.09.2020 № 7 та договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 11.09.2023 № 9 у розмірі 46 783,66 грн, пеню у розмірі 1 656,06 грн, судовий збір у розмірі 1 315,06 грн та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 9 481,74 грн; в іншій частині позову відмовлено.

ФОП Попов М.В. 12.02.2025 (засобами поштового зв`язку) звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 у справі № 917/1268/24 в частині задоволених позовних вимог, а саме: заборгованості за договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 11.09.2023 № 9 у розмірі 39 230,71 грн, компенсації витрат на комунальні послуги згідно з договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 11.09.2020 № 7 та договором оренди (найму) нежитлового приміщення від 11.09.2023 № 9 у розмірі 46 783,66 грн, пені у розмірі 1 656,06 грн, судового збору у розмірі 1 315,06 грн та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 9 481,74 грн, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали касаційної скарги ФОП Попова М.В. у справі № 917/1268/24, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 установлено у розмірі 3 028,00 грн.

Позов подано у 2024 році. Предметом позову у справі № 917/1268/24 є стягнення 323 618,37 грн, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (500 х 3 028,00 грн = 1 514 000,00 грн).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Суд звертає увагу, що норма пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України передбачає виключні випадки, за умови доведення скаржником їх наявності, посиланням на відповідні обставини, судове рішення у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб може бути предметом касаційного оскарження. При цьому тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що скаржник посилається на випадки передбачені підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України; зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; на думку скаржника, суди неправильно застосували норми матеріального права, порушили норми процесуального права; вказує на те, що суди попередніх інстанцій не повно дослідили, не врахували обставини справи та зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи; також, на думку скаржника, ця справа є важливою не лише для заявника, а й для всіх суб`єктів господарювання, які укладають договори оренди нежитлових приміщень, а тому становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для учасника справи.

Розглянувши міркування наведені у касаційній скарзі та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

У поданій касаційній скарзі скаржник хоча і зазначає про фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, однак не наводить жодних обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; при цьому, не вказує жодної справи, яка б містила у собі зазначену ним виключну правову проблему (кількісний критерій) та приклади різного вирішення судами цієї правової проблеми (якісний критерій).

Наведені у касаційній скарзі доводи, зводяться до висловлення незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин та доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Тож тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів.

Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на викладене, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Попова М.В. на рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 у справі № 917/1268/24, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Попова Максима Віталійовича на рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 у справі № 917/1268/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Жайворонок