УХВАЛА

19 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 922/3727/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов Є. В. - головуючий, Мачульський Г. М., Рогач Л. І.,

секретаря судового засідання - Денисевича А. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Харківської міської ради та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.03.2021 (колегія суддів: Плахов О. В., Здоровко Л. М., Мартюхіна Н. О.) і рішення Господарського суду Харківської області від 29.10.2020 (суддя Шатерніков М. І.) у справі

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області до відповідачів: 1. Харківської міської ради, 2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, 3. Фізичної особи-підприємця Плотнікова Костянтина Сергійовича про скасування рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна,

за участю:

прокурора - Гудкова Р. В.,

представника відповідача-1 та відповідача-2- Замніус М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління комунального майна) та фізичної особи - підприємця Плотнікова Костянтина Сергійовича (далі - ФОП Плотніков К. С.), в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати пункт 60 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 26.10.2016 № 412/16;

- визнати недійсним договір від 09.02.2017 № 5449-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-:-8, 10, 11, 14-:-17, 20-:-34 площею 302,3 кв. м, та 96/100 частин приміщень № 12, 13 площею 16,1 кв. м, загальною площею 318,4 кв. м, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, літ. А-9, вартістю 987 600грн, укладений між Управлінням комунального майна та ФОП Плотніковим К. С., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С. А. і зареєстрований в реєстрі за № 253;

- зобов`язати Плотнікова Костянтина Сергійовича повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 10, 11, 14-:-17, 20-:-34 площею 302,3 кв. м, та 96/100 частин приміщень № 12, 13 площею 16.1 кв. м, загальною площею 318,4 кв. м в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис № 19403454 про проведену державну реєстрацію права власності на 96/100 частин нежитлових приміщень 1-го поверху № 12, 13, площею 16,1 кв. м, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 за Плотніковим Костянтином Сергійовичем;

- скасувати запис № 19402916 про проведену державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 10, 11, 14-:-17, 20-:-34 площею 302,3 кв. м, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 за Плотніковим Костянтином Сергійовичем.

2. На обґрунтування позовних вимог Прокурор посилався на порушення Харківською міською радою вимог законодавства у сфері приватизації при прийнятті рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" в частині пункту 60 щодо незаконного обрання способу приватизації (відчуження) спірних нежитлових приміщень шляхом викупу ФОП Плотніковим К. С. як їх орендарем.

3. Крім того, Прокурор вважав, що укладений на підставі оспорюваного рішення Харківської міської ради договір купівлі-продажу від 09.02.2017 № 5449-В-С не відповідає вимогам законодавства, інтересам держави і суспільства, що є підставою для визнання цього договору недійсним і як наслідок просив витребувати спірне нежитлове приміщення на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

4. Підстави представництва інтересів держави Прокурор обґрунтував тим, що звернення Прокурора до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність. Оскільки Харківська міська рада представляє інтереси територіальної громади м. Харкова, але у справі вона є відповідачем і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і Управління комунального майна, Прокурор самостійно звернувся із позовом до суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

5. 07.10.2016 між Управлінням комунального майна (орендодавець) та ФОП Плотніковим К. С. (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень № 4160 (далі - договір оренди).

6. На підставі договору оренди в строкове платне користування ФОП Плотнікову К. С. передані нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8. 10, 11, 14-:-17, 20-:-34 площею 302,3 кв. м, та 96/100 частин приміщень № 12, 13 площею 16,1 кв. м, загальною площею 318,4 кв. м в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, літ. А-9, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова та відображаються на балансі КП "Жилкомсервіс". Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 05.10.2016 № 677 "Про передачу в оренду нежитлових приміщень".

7. 12.10.2016 ФОП Плотніков К. С. звернувся до Управлінням комунального майна із заявою про надання згоди на приватизацію приміщення площею 318,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, літ. А-9.

8. Рішенням 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 26.10.2016 № 412/16 вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу, зокрема пунктом 60 вирішено провести відчуження ФОП Плотнікову К. С. об`єкта комунальної власності територіальної громади м. Харкова - нежитлових приміщень 1-го поверху в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, літ. А-9 площею 318,4 кв. м, шляхом викупу.

9. 09.02.2017 між Управлінням комунального майна (продавець) та ФОП Плотніковим К. С. (покупець) укладено договір № 5449-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень (далі - договір купівлі-продажу), на підставі якого шляхом викупу за 987 600,00 грн з ПДВ у власність ФОП Плотнікова К. С. перейшло майно, орендоване ним за договором оренди від 07.10.2016 № 4160.

10. Право власності на спірні нежитлові приміщення було зареєстровано за ФОП Плотніковим К. С., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.03.2017 за номером № 101.

11. Прокурор посилається на те, що рішення Харківської міської ради від 26.10.2016 № 412/16 є незаконним та прийнятим з порушенням вимог законодавства у сфері приватизації, оскільки ФОП Плотніковим К. С. не було здійснено жодних поліпшень спірного нежитлового приміщення, які неможливо відокремити від орендованого нерухомого майна без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, що свідчить про те, що спірне нежитлове приміщення могло бути відчужене Харківською міською радою лише шляхом продажу його на аукціоні або за конкурсом, а не шляхом викупу, що є підставою для скасування оспорюваного рішення ради в частині пункту 60 та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.02.2017 № 5449-В-С.

12. Як наслідок прокурор також просив витребувати спірне нежитлове приміщення на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

13. 29.10.2020 Господарський суд Харківської області ухвалив рішення, залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.03.2021, про задоволення позову у повному обсязі.

14. Судові рішення мотивовано тим, що пункт 60 додатку до рішення Харківської міської ради від 26.10.2016 № 412/16 прийнято з порушенням вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженою рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11, а відтак є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки порушує права територіальної громади на отримання максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.

15. Оскільки договір купівлі-продажу від 09.02.2017 № 5449-В-С укладений на виконання рішення Харківської міської ради від 26.10.2016 № 412/16, яке прийнято з порушенням спеціального законодавства щодо приватизації нежитлових приміщень, тому зміст цього договору є таким, що суперечить статтям 1, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", статтям 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) ", що свідчить по його недійсність.

16. Крім того, судами попередніх інстанцій було встановлено, що строк позовної давності Прокурором для звернення до суду з відповідним позовом не пропущений, у зв`язку з чим суди дійшли до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання Управління комунального майна про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Короткий зміст касаційних скарг

17. Харківська міська рада та Управління комунального майна подали до Верховного Суду касаційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та прийняти нове рішення про відмову в позові.

18. Підставою касаційного оскарження скаржники визначили пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наполягаючи на ухваленні оскаржуваних судових рішень без урахування судами висновків Верховного Суду, а саме:

- висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 922/3014/19, у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, які підтверджують доводи скаржників щодо не обґрунтованості та не доведеності підстав представництва прокуратурою інтересів держави в суді та порушення порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру";

- висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, які підтверджують доводи скаржників щодо необхідності застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

19. В обґрунтування касаційної скарги Харківська міська рада посилається також на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, наполягаючи на необхідності відступити від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, стосовно того, що викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті 11, статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

20. В свою чергу, Управління комунального майна заявило клопотання про передачу справи № 922/3727/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

21. При цьому, скаржники наполягають на тому, що орган приватизації вправі обрати такий спосіб приватизації як викуп за відсутності будь-яких додаткових умов, як то проведення поліпшення майна на більш ніж 25 % його вартості і таке право знаходить своє нормативне обґрунтування у статі 289 ГК України, статті 777 ЦК України, статтях 3, 4, 5, 11, 15 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

22. Скаржники вважають, що викуп об`єкта приватизації за правилами, встановленими абзацем 1 частини першої статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" є обов`язковим за умови, коли на застосуванні цього способу приватизації наполягає орендар, але це зовсім не означає, що повноважний орган приватизації (орган місцевого самоврядування) не має права визначити викуп найбільш доцільним та прийнятним способом приватизації також і в інших випадках.

23. Відповідач-2 також звертає увагу на висновок Конституційного суду України, викладений у рішенні від 10.12.2009 № 31-рп/2009 по справі № 1-46/2009 за конституційним зверненням приватного підприємства "Автосервіс" щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини другої статті 777 ЦК України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна).

24. Зважаючи на наявність численних судових справ з аналогічним предметом спору та складом сторін, відповідач-2 наполягає на необхідності передачі справи № 922/3727/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 302 ГПК України, у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми.

Позиції інших учасників справи

25. Харківська обласна прокуратура у відзиві на касаційні скарги просить в їх задоволенні відмовити, а рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду залишити без змін, наполягаючи на дотриманні судами норм матеріального та процесуального права, оскільки їх висновки повністю відповідають правовим позиціям Верховного Суду.

Мотивувальна частина

26. Зі змісту поданого позову вбачається, що позовні вимоги Прокурора у сукупності спрямовані на захист права власності територіальної громади м. Харкова на нерухоме майно, речове право на яке на час звернення з позовом та вирішення спору зареєстровано за ФОП Плотніковим К. С. на підставі договору купівлі-продажу, стороною якого є Управління комунального майна як виконавчий орган Харківської міської ради, яка представляє інтереси територіальної громади м. Харкова.

27. Звертаючись до суду з позовом, Прокурор просить, зокрема, визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.02.2017 № 5449-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та ФОП Плотніковим К. С., а також зобов`язати Плотнікова Костянтина Сергійовича повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 10, 11, 14-:-17, 20-:-34 площею 302,3 кв. м та 96/100 частин приміщень № 12, 13 площею 16.1 кв. м, загальною площею 318,4 кв. м в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, літ. А-9 та скасувати записи про проведену державну реєстрацію права власності на ці нежитлові приміщення.

28. Під час касаційного перегляду колегія суддів з`ясувала, що наразі існує чисельна судова практика суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при розгляді аналогічних справ № 922/2934/19, № 922/1030/20, № 922/243/22, № 922/1782/21, № 922/787/20, № 922/1970/19, № 922/2932/19, № 922/3562/21, № 922/801/21, № 922/2008/21, № 922/2932/19, № 922/3834/19, № 922/979/21, № 922/1398/20, № 922/1398/20, № 922/4006/19, № 922/1822/20, № 922/4361/19, № 922/1172/20, № 922/2246/19, № 922/984/20, № 922/787/20, № 922/3960/19 тощо за позовами Прокурора до Управління комунального майна, Харківської міської ради та різних юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, придбаного орендарями цього майна в процесі приватизації об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, та повернення цього майна територіальній громаді м. Харкова.

29. Із загального змісту судових рішень у наведених справах вбачається, що ці справи є подібними до даної справи № 922/3727/19 за суб`єктним складом спірних правовідносин, предметом спору та правовим регулюванням спірних правовідносин.

30. За наслідками аналізу змісту постанов, ухвалених у вищенаведених справах, вбачається, що Верховним Судом здебільшого підтримується позиція щодо того, що: 1) вимоги Прокурора про визнання недійсними пунктів додатків до рішень Харківської міської ради та про скасування державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за покупцем - не відповідають неналежному способу захисту прав держави, а тому в їх задоволення слід відмовити, 2) вимоги Прокурора про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та повернення майна територіальній громаді м. Харкова - є належним способом захисту прав, тому такі вимоги (за умови звернення Прокурора з позовом в межах строку позовної давності) підлягають задоволенню.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 922/787/20, від 09.10.2024 у справі № 922/4361/19, від 09.10.2024 у справі № 922/4250/19, від 17.09.2024 у справі № 922/1970/19, від 16.10.2024 у справі № 922/3834/19, від 16.10.2024 у справі № 922/2932/19, від 04.12.2024 у справі № 922/801/21, від 13.11.2024 у справі № 922/2008/21 тощо.

31. Водночас, на противагу наведеному, Верховним Судом також приймалися судові рішення, у яких позовні вимоги Прокурора про визнання недійсним рішення Харківської міської ради в частині та скасування державної реєстрації права власності відповідача на нерухоме майно визнавались належними та такими, що підлягають задоволенню.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.09.2024 у справі № 922/1172/20, від 24.09.2024 у справі № 922/2246/19, від 17.09.2024 у справі № 922/3960/19, від 922/2934/19 від 13.04.2021 тощо.

32. Отже, залишаючи без змін оскаржувані судові рішення судів попередніх в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов`язання повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення, Верховних Суд фактично визначає те, що такий спосіб захисту прав є належним та ефективним у спірних правовідносинах.

33. Утім колегія суддів не погоджується з наведеним висновком, вважаючи, що належним і ефективним способом захисту у цьому випадку є вимога саме про витребування, з огляду на таке.

Щодо відновлення становища, яке мало місце до порушення

34. За приписами частини другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

35. Отже, застосування реституції як способу захисту зумовлено тим, що на час розв`язання відповідного питання предмет недійсного правочину перебуває у сторони недійсного правочину, якій він був переданий, і захист у цьому разі і полягає у відновленні становища, яке мало місце до порушення.

36. У цьому контексті використання у частині першій статті 216 ЦК України виразу "кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину" не означає вказівку саме на вимогу, яка повинна заявлятися для досягнення відповідного результату.

37. Так, є усталеною практикою та ніким не ставиться під сумнів, що у разі необхідності повернення одержаних коштів належною вимогою є вимога про їх стягнення, а у разі, коли йдеться про частку у статутному капіталі товариства чи цінні папери -про їх витребування (але ніяк про зобов`язання сторони недійсного правочину повернути відповідне майно).

38. При цьому Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду на підтвердження наведеному щодо застосування частин першої, другої статті 216 ЦК України вказав, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача (пункт 48 постанови від 26.05.2023 у справі № 905/77/21).

39. Таким чином, позовна вимога повинна відповідати безпосередній меті, якої прагне досягнути позивач, звертаючись з позовом до суду, втілювати спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу.

40. У справі, яка розглядається, як і у наведених вище справах, позов спрямований на відновлення порушеного права на нерухоме майно.

41. Оспорюваний договір купівлі-продажу (як і договори дарування, міни) є зобов`язальним договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 (пункт 9.5). За висновками Великої Палати Верховного Суду відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; вислів у цій нормі "передає або зобов`язується передати", "приймає або зобов`язується прийняти" не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальним або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати; натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 (пункт 7.32)).

42. Отже, власник не позбавляється прав на нерухоме майно внаслідок самого лише факту укладення зобов`язального договору, зокрема договору купівлі-продажу цього майна чи виконання цього договору шляхом передачі майна; за принципом реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю власник позбавляється володіння лише внаслідок державної реєстрації права власності за порушником.

43. Тому для захисту прав особи, яка втратила володіння нерухомим майном, відновлення становища полягає саме у забезпеченні введення його у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

44. При цьому колегія суддів звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 41), відповідно до яких вимога про витребування нерухомого майна не тотожна вимозі про зобов`язання відповідача повернути це майно; у разі задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого володіння суд витребовує таке майно, а не зобов`язує відповідача повернути відповідне майно власникові; тому вимога зобов`язати відповідача повернути нерухоме майно не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

45. Метою позову про витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких із указаних статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07.11.2018 у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) та № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц).

46. Як неодноразово та послідовно виснувала Велика Палата Верховного Суду, набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

47. Саме рішення суду про витребування нерухомого майна є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)) від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

48. Колегія суддів нагадує, що висновки Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах мають перевагу над висновками касаційних судів у складі Верховного Суду, оскільки відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом. Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права. Такі висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 28.11.2023 у справі № 911/891/22 (пункт 52).

49. Близькі за змістом висновки сформульовані також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 130/1001/17, від 18.01.2021 у справі № Б-23/75-02, від 29.09.2021 у справі №166/1222/20, від 17.01.2024 у справі № 932/9029/23).

Щодо виконання судового рішення

50. Колегія суддів звертає увагу на питання ефективності виконання судового рішення та питання реалізації статті 1291 Конституції України, яка, серед іншого, гарантує, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

51. Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення повинно бути виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

52. Забезпечуючи ефективність виконання судового рішення, суд також має враховувати, що покладання обов`язку виконання судового рішення на сторону у справі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії (зокрема, повернути майно) ставить таке виконання рішення суду в залежність від волевиявлення відповідача.

53. Звертаючись до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) колегія суддів враховує що, ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень (див. наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Шмалько проти України" (заява № 60750/00, пункт 43), справа "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, пункт 51) та інші).

54. Отже виконання судового рішення, яке може бути виконане від імені боржника іншою особою, тобто якщо обов`язок боржника не має особистого характеру не може бути покладено на самого боржника, який не виконав його добровільно, а підлягає примусовому виконанню. Протилежний висновок суперечив би статті 6 Конвенції.

55. З цього приводу колегія суддів також звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких судове рішення, на підставі якого мають бути проведені реєстраційні дії, не підлягає примусовому виконанню, але є юридичним фактом, з яким закон пов`язує юридичні наслідки, а саме виникнення обов`язку державного реєстратора вчинити відповідну реєстраційну дію (див. постанову Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/15043/21 (910/13122/22) (пункт 9.64) та mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 0840/3447/18 (пункт 49), від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (пункт 8.5)).

56. На противагу наведеному вище, як вбачається з матеріалів справи № 922/3727/19, судове рішення у ній за наслідком задоволення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину виконується не шляхом звернення з таким рішенням до державного реєстратора для проведення реєстраційних дій, а шляхом відкриття виконавчого провадження для здійснення відновлення "фізичного", а не "книжкового" володіння майном, що вочевидь не відповідає меті поданого позову та додатково вказує на неналежність застосованого судами способу захисту.

57. Тому при вирішенні справи, що переглядається, колегія суддів вважає, що застосуванню підлягають наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких належною позовною вимогою у цій справі є вимога про витребування від ФОП Плотнікова К. С. на користь територіальної громади спірного нерухомого майна. Проте, така позовна вимога Прокурором не була пред`явлена.

58. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 0107.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (пункт 58)).

59. Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.

60. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів як ефективність - можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.

61. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6) від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 29)).

62. У справі, що переглядається, прагнення Прокурора в частині повернення територіальній громаді володіння спірним нерухомим майном (враховуючи сукупність заявлених ним вимог) не викликає сумніву, а позовна вимога Прокурора зобов`язати ФОП Плотнікова К. С. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення може бути витлумачена у відповідності до належного способу захисту прав.

63. Тому, на переконання колегії суддів, позовні вимоги у цій справі про зобов`язання ФОП Плотнікова К. С. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення слід задовольнити шляхом витребування від ФОП Плотнікова К. С. на користь територіальної громади м. Харкова спірних нежитлових приміщень.

64. Таке судове рішення і буде підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за територіальною громадою м. Харкова права власності на витребуване нерухоме майно, забезпечуючи ефективність відновлення прав громади.

65. Водночас, на противагу наведеному, Верховним Судом приймалися судові рішення, у яких фактично підтримувалася позиція щодо того, що належним способом захисту цивільного права є визнання договору купівлі-продажу майна недійсним і зобов`язання повернути це майно (постанови Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 922/1970/19, від 17.09.2024 у справі № 922/984/20, від 17.09.2024 у справі № 922/3960/19, від 30.11.2021 у справі № 922/2761/19, від 24.09.2024 у справі № 922/1172/20 тощо), оскільки Верховним Судом підтримувалися судові рішення попередніх інстанцій, які за результатами розгляду справи по суті спору задовольняли зазначені позовні вимоги.

66. Колегія суддів вважає, що зазначена вище правова позиція колегій суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, за якої відновлення порушеного права володіння відбувається шляхом зобов`язання відповідача повернути нерухоме майно територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, не відповідає наведеним вище правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20, від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20, від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18, від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 щодо надання судом позовним вимогам належної інтерпретації без буквального їх тлумачення, а також позиції колегії суддів у цій справі про те, що позовна вимога про зобов`язання повернути нерухоме майно опосередковується позовною вимогою про витребування майна.

67. Адже інше тлумачення такої позовної вимоги призводить до нерозумних результатів, зокрема до того, що відновлення порушеного права продавця за договором купівлі-продажу нерухомого майна буде стосуватися повернення йому фізичного, а не юридичного володіння спірним майном.

68. Таким чином, колегія суддів пропонує відступити від висновків Верховного Суду, викладених у cправах № 922/2934/19, № 922/1030/20, № 922/243/22, № 922/1782/21, № 922/787/20, № 922/1970/19, № 922/2932/19, № 922/3562/21, № 922/801/21, № 922/2008/21, № 922/2932/19, № 922/3834/19, № 922/979/21, № 922/1398/20, № 922/1398/20, № 922/4006/19, № 922/1822/20, № 922/4361/19, № 922/1172/20, № 922/2246/19, № 922/984/20, № 922/787/20, № 922/3960/19 щодо належності способу захисту про зобов`язання боржника вчинити дії (повернути майно).

69. Окремо слід зазначити, що колегія суддів, здійснивши аналіз даних з бази Єдиного державного реєстру судових рішень, установила, що на цей час існує велика кількість господарських спорів у провадженні місцевих господарських судів у подібних спорах з аналогічно сформованими позовними вимогами. При цьому подібні справи перебувають на розгляді також у судах апеляційної інстанції та касаційному господарському суді та можуть виникнути і в майбутньому. Тому судове рішення палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду необхідне також для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики.

70. За приписами частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначених процесуальним законом.

71. Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

72. Положеннями частин першої, третьої і четвертої статті 303 ГПК України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій-четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

73. Наведена норма процесуального права зобов`язує колегію суддів у разі необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати, передати справу на розгляд палати, до якої входить колегія суддів. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

74. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

75. Так, відступленням від висновку треба розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

76. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

77. З огляду на зазначене, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 922/3727/19 на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з підстав, викладених у цій ухвалі.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 922/3727/19 передати на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя Л. І. Рогач