03.03.2025Справа № 910/5810/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., за участю секретаря судового засідання Баринової О.І., розглянувши у судовому засіданні
заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустріальне обладнання»
про ухвалення додаткового рішення
у справі № 910/5810/24
про стягнення 9 415 746,24 грн
За участю представників:
позивача: Тамазликар Л.Й.;
відповідача: Колток О.М.;
Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустріальне обладнання» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про стягнення 9 415 746,24 грн, з яких: 9 373 656,00 грн - заборгованість за поставлений товар, 41 950,40 грн - три проценти річних, 139,84 грн - пеня.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2024, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 та Верховного суду від 28.01.2025, закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 9 373 656 грн, в іншій частині позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 33 320,85 грн 3% річних, 111,06 грн пені та 501,48 грн витрат зі сплати судового збору.

13.09.2024 від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 448 335,10 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2024, з відповідача на користь позивача стягнуто 80 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, в іншій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28.01.2025 додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2024 у справі № 910/5810/24 скасовано, а справу № 910/5810/24 у частині вирішення питання про розподіл судових витрат за наслідками її розгляду в суді першої інстанції направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скеровуючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що присуджуючи до стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, понесені за результатами розгляду справи в суді першої інстанції, суди не дослідили та не надали належної оцінки, чи наводив позивач причини неподання доказів розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів; якщо так, чи є ці причини поважними та якими доказами вони підтверджуються (за наявності). З урахування наведеного Верховний Суд вказав, що під час нового розгляду суд першої інстанції повинен встановити, чи обґрунтовував позивач причини неподання доказів розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів; якщо так, чи є ці причини поважними.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2025 справу № 910/5810/24 передано для розгляду судді Капцовій Т.П.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025 розгляд заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустріальне обладнання» про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/5810/24 призначено на 03.03.2025.

25.02.2025 від сторін надійшли заяви про участь у судовому засіданні у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 задоволено заяви сторін про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

28.02.2025 від відповідача надійшли заперечення проти стягнення судових витрат та їх розподілу.

03.03.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення.

У судове засідання 03.03.2025 з`явились представники сторін.

Представник позивача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо заяви про ухвалення додаткового рішення та просив її задовольнити.

Представник відповідача також надала усні пояснення щодо заяви про ухвалення додаткового рішення, просила відмовити в її задоволенні.

Розглянувши у судовому засіданні 03.03.2025 заяву позивача про ухвалення додаткового рішення в справі № 910/5810/24, заслухавши пояснення представників сторін з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27.01.2025 в цій справі, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 3 частини 1, частини 3 статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1, 3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У позовній заяві, на виконання вимог процесуального закону, позивач зазначив у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, що він поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи витрати на правову допомогу в розмірі 200 000,00 грн.

При цьому суд зауважує, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частина 3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 221 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Разом з тим, частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Верховний Суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, зробив такі висновки щодо застосування норм процесуального права, зокрема:

- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 Господарського процесуального кодексу України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (постанова Верховного Суду від 19.07.2021 у справі № 910/16803/19);

- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 921/221/21 та Об`єднаної палати Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22);

- заяву щодо вирішення питання про стягнення витрат необхідно залишити без розгляду, якщо докази були надані поза межами строку, без клопотання про поновлення цього строку та обґрунтування поважності причин його пропуску (постанова Верховного Суду від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22);

- потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 161/5317/18).

У постанові від 06.11.2024 у справі № 916/2737/22 Верховний Суд зробив наступні висновки: оскільки процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми заяви про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, а лише визначає, що вона повинна бути зроблена до закінчення судових дебатів, суд вважає, що зазначення апелянтом у прохальній частині апеляційної скарги про подання таких доказів не пізніше п`яти днів після ухвалення рішення суду з посиланням на частину 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно розцінювати як заявлення такої заяви до закінчення судових дебатів, тобто про виконання відповідачем відповідних вимог процесуального закону. Отже, за обставин неподання відповідачем відповідних доказів на підтвердження розміру судових витрат до закінчення судових дебатів, проте за умови здійснення ним відповідної заяви про їх подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду до закінчення судових дебатів, суд апеляційної інстанції цілком законно та обґрунтовано вважав за можливе врахувати надані відповідачем докази на підтвердження розміру судових витрат до поданої протягом п`яти днів (з урахуванням вихідних) заяви про ухвалення додаткового рішення суду.

У справі № 910/5810/24 у судовому засіданні 09.09.2024 до закінчення судових дебатів представник позивача повідомив про те, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Згідно з частинами 1, 4 статті 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Відтак, оскільки рішення суду в цій справі було ухвалено 09.09.2024, то граничним днем подання доказів понесення судових витрат було 16.09.2024 (перший робочий день після 14.09.2024, яке було вихідним днем), тому заява про ухвалення додаткового рішення із доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу подана позивачем в межах встановленого строку на її подання.

Ураховуючи вказівки Верховного Суду, суд відхиляє доводи відповідача про неприйнятність заяви з огляду на неподання позивачем доказів, що підтверджують розмір понесених ним витрат до закінчення судових дебатів та відсутність обґрунтування причин неможливості їх подання у вказаний строк.

У постанові від 10.01.2024 у справі № 346/2744/21, на яку посилається відповідач, Верховним Судом було зазначено, що відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено орієнтовний розмір витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 9 000,00 грн; ні до відзиву, ні до закінчення судових дебатів, ні протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду першої інстанції відповідач доказів понесення відповідних судових витрат не надав, а подав ці докази тільки із заявою про ухвалення додаткового рішення згідно з якими розмір витрат відповідача на правову допомогу в суді першої інстанції становив 11 500,00 грн; за таких обставин Верховний Суд виснував, що апеляційний суд обґрунтовано відмовив в стягненні з позивача витрат відповідача на правову допомогу в суді першої інстанції.

У постанові від 22.04.2024 у справі № 285/5547/21 Верховний Суд врахував, що рішення суду першої інстанції було ухвалене 27.12.2022, при цьому позивач звернувся із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, до якої додав докази їх понесення, протягом п`яти днів після його ухвалення (03.01.2023). Докази були датовані за період з 09.12.2021 до 03.08.2022, тобто до моменту ухвалення рішення суду першої інстанції; погодився з позицією суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки її зміст не містив обґрунтування поважних причин неподання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи № 910/5810/24, на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 448 335,10 грн позивач долучив до матеріалів справи низку доказів, зокрема рахунок № 43250 від 10.09.2024, акт виконаних робіт (наданих послуг) № 406 від 10.09.2024, платіжну інструкцію № 2138 від 11.09.2024, які були створені після ухвалення судом рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, не всі докази, подані в обґрунтування понесених позивачем витрат, були вже підписані між адвокатом та позивачем на час судового засідання 09.09.2024.

Отже, попри те, що позивач не зазначав причини неподання доказів розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів, такі докази він подав протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду першої інстанції, а об`єктивна неможливість подання позивачем доказів до закінчення судових дебатів полягала у тому, що частина з них була створена після ухвалення судового рішення, що вказує на нерелевантність вищенаведених висновків Верховного Суду до обставин цієї справи.

Подібні висновки щодо застосування положень частини 8 статті 129, статті 221 Господарського процесуального кодексу України викладені Верховним Судом у постановах від 24.02.2025 у справі № 910/6731/24, від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22 та додатковій постанові від 18.12.2024 у справі № 911/826/23.

Суд відзначає, що позовна заява повинна містити лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, натомість докази на підтвердження розміру судових витрат у силу вищенаведеної частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України можуть бути подані стороною або до закінчення судових дебатів у справі або ж протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тобто до ухвалення рішення суду розмір витрат сторони є орієнтовним, а остаточне визначення розміру витрат відбувається при поданні заяви про розподіл судових витрат. Вимога про подання відповідних доказів по мірі їх складення процесуальним законом не встановлена, тому доводи відповідача про те, що частина з доказів понесених позивачем судових витрат була у нього в наявності до закінчення судових дебатів, проте не була ним подана й необґрунтовано неможливість їх подання, не є підставою ані для залишення заяви без розгляду, ані для відмови в її задоволенні.

Враховуючи вищенаведене, оскільки при ухваленні судового рішення в цій справі судом не було вирішено питання про всі судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з розглядом цієї справи, наявні правові підстави для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість у частині 5 наведеної статті визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії/бездіяльність) обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано належним чином засвідчені копії договору № 3125-1306 про надання правничої допомоги від 10.04.2024, укладеного між позивачем, як клієнтом, та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Ілляшев та партнери» (далі - Договір), рахунків із деталізацією від 15.05.2024 № 42415 на суму 109 346,27 грн, від 14.06.2024 № 42649 на суму 71 093,70 грн, від 11.07.2024 № 42860 на суму 88 834,00 грн, від 14.08.2024 № 43066 на суму 111 994,94 грн, від 10.09.2024 № 43250 на суму 67 066,19 грн, актів виконаних робіт (наданих послуг) від 20.05.2024 № 247, від 18.07.2024 № 345, від 26.07.2024 № 359, від 27.08.2024 № 393, від 10.09.2024 № 406, платіжних інструкцій від 20.05.2024 № 1884 на суму 109 346,27 грн, від 18.07.2024 № 1998 на суму 71 093,70 грн, від 26.07.2024 № 2020 на суму 88 834,00 грн, від 27.08.2024 № 2093 на суму 111 994,94 грн, від 11.09.2024 № 2138 на суму 67 066,19 грн.

Розділом 1 Договору передбачено, що юридична фірма зобов`язується здійснити захист, представництво, надати інші види правової допомоги клієнту на умовах, визначених цим договором та «Умовами надання юридичних послуг юридичною фірмою «Ілляшев та Партнери» (далі - Умови надання послуг), які є невід`ємною частиною цього договору.

За умовами пунктів 2.1 - 2.3 Договору до обов`язків юридичної фірми, зокрема, належать: захист прав і законних інтересів клієнта будь-яким адвокатом юридичної фірми; представництво інтересів та захист клієнта, надання йому інших видів правової допомоги адвокатами юридичної фірми в будь-яких державних органах та органах місцевого самоврядування, зокрема, у судах всіх рівнів та юрисдикцій, а також вчинення інших дій, необхідних для представництва та захисту клієнта, захисту його прав та законних інтересів; надання консультацій правового характеру, складання, підписання, подання та отримання клопотань, заяв, запитів, пояснень, позовних заяв, скарг, повідомлень, актів, протоколів, постанов та будь-яких інших документів, замовлення та виготовлення експертиз та інших відповідних процесуальних документів, зокрема отримання документів у процесі захисту інтересів клієнта.

Клієнт зобов`язаний відшкодувати юридичній фірмі витрати, пов`язані з виконанням договору, у розмірі та порядку, визначеному Умовами надання послуг; надати юридичній фірмі інформацію та документи в обсязі, необхідному для належного виконання положень Договору (пункти 3.2, 3.3 Договору).

Вартість послуг юридичної фірми, що надаються відповідно до Договору, визначається згідно з Умовами надання послуг. Розрахунки здійснюються в строки та порядку, визначеному Умовами надання послуг (пункти 5.1, 5.2 Договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та діє до 31.12.2025 (пункт 8.1 Договору).

Відповідно до преамбули Умов надання послуг, цей документ визначає засади співробітництва між юридичною фірмою та клієнтом, та становить невід`ємну частину договору, укладеного між юридичною фірмою, з однієї сторони, та клієнтом, з іншої сторони.

У пункті 2 Умов надання послуг визначено, що юридична фірма надаватиме клієнту будь-які послуги, що в загальному розумінні вважаються юридичними.

Визначення вартості послуг (гонорару) передбачено пунктом 5 Умов надання послуг, відповідно до якого:

- вартість послуг юридичної фірми, якщо інше не обумовлено з клієнтом або не визначено фіксованим тарифом, розраховується, виходячи з почасової ставки, встановленої юридичною фірмою для виконавця, та часу, витраченого на виконання завдання клієнта, при цьому одна година розподіляється на 10 (десять) шестихвилинних часток. Кожна шестихвилинна частка, що розпочалася, з метою визначення розміру гонорару враховується як повна (підпункт 5.1);

- вартість послуг за час, витрачений виконавцем на поїздки у справах клієнта, перебування в робочий час у справах клієнта в іншому місті, протягом якого завдання клієнта не виконувалось з поважних причин (під робочим часом розуміється відрізок дня з 8.00 до 22.00 незалежно від того, чи є такий день робочим), розраховується, виходячи з 50% почасової ставки, встановленої для виконавця (підпункт 5.2);

- очікування в будь-якому місці за межами офісу юридичної фірми враховується як виконання завдання (підпункт 5.3);

- у випадку одночасного виконання завдання кількома виконавцями (спільна участь в судових засіданнях, зустрічах з клієнтом, внутрішньоофісні наради тощо) вартість послуг розраховується окремо для кожного виконавця, виходячи з почасової ставки, встановленої юридичною фірмою для кожного виконавця, та часу, витраченого на виконання завдання клієнта (підпункт 5.4).

Згідно з пунктом 6 Умов надання послуг юридична фірма встановлює для кожного з спеціалістів почасову ставку, на основі якої здійснюється розрахунок гонорару юридичної фірми. Зазначена ставка може час від часу змінюватись партнерами юридичної фірми на свій власний розсуд. Клієнт має право ознайомлюватись в будь-який час з розмірами почасових ставок спеціалістів юридичної фірми та повідомляється про зміну таких ставок завчасно до такої зміни. На даний час розмір почасової ставки всіх спеціалістів юридичної фірми становить від 120 євро до 360 євро.

Відповідно до підпунктів 8.1, 8.2 пункту 8 Умов надання послуг юридична фірма, як правило, виставляє рахунки щомісячно. Разом із рахунком може надаватись деталізація, яка, як правило, містить номер та дату рахунку, до якого вона додається, період, за який виставляється рахунок, вид виконаних робіт із зазначенням дати виконання, виконавця, витраченого часу (у випадку розрахунку гонорару в залежності від витраченого часу), розміру премії, загальної вартості послуг за період, найменування витрат, їх розмір, загальний розмір витрат за період. При цьому така деталізація не є бухгалтерським документом.

Юридична фірма вживатиме всіх заходів для зменшення розміру витрат, що підлягають відшкодуванню клієнтом. Всі витрати, понесені при виконанні завдання клієнта, повинні по можливості бути документально підтверджені, при цьому клієнт погоджується, що в деяких випадках таке документальне підтвердження є неможливим. Незважаючи на вищезгадане, будь-яка витрата, що перевищує суму, еквівалентну 200 євро, повинна бути документально підтверджена обов`язково. Всі документи, що підтверджують понесення витрат, зберігаються в юридичній фірмі протягом 1,5 року (якщо інший строк не встановлений чинним законодавством) та можуть бути надані клієнту для ознайомлення в офісі юридичної фірми на його вимогу, отриману протягом строку зберігання (підпункт 9.1 пункту 9).

З матеріалів справи вбачається, що юридична фірма надала, а позивач прийняв і оплатив послуги на загальну суму 448 335,10 грн.

Вищенаведені акти виконаних робіт (наданих послуг) та рахунки із деталізацією містять найменування суб`єктів господарювання, зміст та обсяг господарської операції, підписи і печатки осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції та інші необхідні реквізити, тобто відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», тому є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції, у зв`язку з чим доводи відповідача про наявність у нього сумнівів з приводу достовірності цих документів є безпідставними, тому відхиляються судом.

Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу в цій справі суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зазначеному розмірі не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу саме в цьому розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заперечуючи щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, відповідач зазначає про те, що ця справа є справою незначної складності, до того ж провадження щодо стягнення основного боргу було закрито, а в частині вимог щодо стягнення пені та 3% річних позов задоволено частково. Крім того, до складу послуг включено дії, що не є правничою допомогою. З урахуванням викладеного відповідач просить суд відмовити у стягненні з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зауважує, що відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, обставин необґрунтованості (неспівмірності зі складністю справи, затраченим часом, ціною позову тощо) заявленого розміру судових витрат на професійну правничу допомогу.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що ця справа не є складною, адже предметом позову є стягнення заборгованості за поставлений товар, яку було сплачено до ухвалення судом рішення, а також пені та 3% річних. Справа не містять виключної правової проблеми, вирішення спору не передбачало дослідження великої кількості доказів, аналізу великої кількості нормативно-правових актів чи здійснення складних розрахунків.

Однак суд зауважує, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, оскільки судом було встановлено порушення відповідачем договірних зобов`язань, наслідком чого було стягнення з відповідача пені та 3% річних.

У цьому контексті суд критично оцінює доводи відповідача про те, що спір міг бути врегульований шляхом переговорів та консультацій й взагалі була відсутня потреба звертатися до суду, позаяк позивач міг звернутися до відповідача із претензією або вимогою про сплату коштів. Такі доводи відповідача спростовуються змістом заяв по суті справи, у яких він вказував на безпідставність позовних вимог.

Попри наведене, оцінивши перелік наданих юридичною фірмою послуг позивачу, зазначених у деталізаціях до рахунків, вартість яких, визначена позивачем до стягнення з відповідача, суд вважає, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі не відповідає критеріям, встановленим статтею 126 Господарського процесуального кодексу України, а саме критеріям реальності (дійсності та необхідності) та розумності.

Так, у деталізаціях послуг до рахунків від 15.05.2024 № 42415, від 14.06.2024 № 42649, від 11.07.2024 № 42860, від 14.08.2024 № 43066, від 10.09.2024 № 43250 визначено послуги, які охоплюють одна одну, або повторюються декілька разів із витрачанням різного часу без зазначення конкретизації повторювання такої послуги. Крім того, позивачем не обґрунтовано необхідність участі у справі трьох адвокатів, які фактично дублювали послуги один одного, враховуючи, що, предмет спірних правовідносин не є новим та не становить складності та витрачання великої кількості часу для опрацювання, практика щодо розгляду судами таких спорів є однозначною, послідовною та має бути зрозумілою для адвоката.

У цьому ж контексті суд враховує доводи відповідача та зазначає, що в матеріалах справи міститься наказ № 8 від 01.01.2006 про прийняття Трохимчука О.І. на посаду адвоката, натомість у рахунках останній зазначений як радник, з підвищеною вартістю ставки за одну годину роботи.

З огляду на помірну складність справи, суд вважає, що підготовка як позовної заяви, так і відповіді на відзив не потребувала від адвокатів правового аналізу значного обсягу законодавства, судової практики щодо вирішення судових спорів про стягнення заборгованості за непоставлений товар та відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, та відповідно значних затрат часу та зусиль адвокатів, а тому, визначення у деталізаціях такої кількості часу на виготовлення заяв по суті справи, є значно завищеним та необґрунтованим, тобто не є реальним. Таким чином, заявлений розмір витрат на виготовлення адвокатами позову та відповіді на відзив не є співрозмірним із складністю справи та виконаними адвокатами роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданим адвокатами послуг та виконаними роботами, ціною позову.

Також суд не вбачає підстав для покладення на відповідача витрат, понесених позивачем у зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви.

Крім того у деталізаціях до рахунків включено послуги із представництва інтересів позивача в Господарському суді міста Києва 13.05.2025, 14.05.2025, 30.05.2025, 13.06.2025, 25.06.2025, проте не вказано, в чому саме полягали такі дії адвоката. Суд відзначає, що в Автоматизованій системі діловодства суду відсутні відомості про вчинення представниками позивача жодних дій у ці дні.

Також суд вважає необґрунтованим включення до деталізацій телефонних розмов позивача зі своїми представниками, оскільки, по-перше такі послуги не підтверджені доказами, а по-друге, вони (послуги) не відповідають критерію розумності та необхідності, позаяк розмова щодо питань варіантів урегулювання спору чи обговорення подальших дій щодо стягнення заборгованості з відповідача, на думку суду, є непослідовним після пред`явлення позову, а обговорення 26.07.2024 з клієнтом стратегії захисту інтересів та обговорення 07.08.2024 шляхів врегулювання взаємовідносин з відповідачем взагалі не є доречними, оскільки 22.07.2024 було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті, й позивач не міг змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

З аналогічних підстав необґрунтованим є включення витрат на дорогу під час проведення зустрічі з позивачем 02.05.2024 та 05.06.2024 з відповідачем, а також таких послуг як внутрішньоофісні наради.

Проаналізувавши наданий представниками позивача обсяг послуг, врахувавши складність справи, характер спірних правовідносин, а також те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути ані способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, ані становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, керуючись принципами справедливості, верховенства права, критеріями реальності адвокатських витрат в контексті їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, суд, беручи до уваги те, що правничу допомогу позивачеві надавали кілька адвокатів і суд не може встановити обсяг дієвої участі кожного з них, й відповідно визначити ставку години роботи, дійшов висновку про часткову обґрунтованість заперечень відповідача, у зв`язку з чим витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 40 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на ціну позову, обсяг та зміст наданих адвокатом позивача послуг, а також закриття провадження у справі в частині вимог щодо сплати основного боргу та часткове задоволення позову в іншій частині, суд дійшов висновку, що обґрунтованими, пов`язаними з розглядом цієї справи та документально підтвердженими є витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 40 000,00 грн, які мають йому бути відшкодовані відповідачем. Інша частина витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 408 335,10 грн покладається на позивача.

Керуючись статтями 123, 126, 129, 240, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустріальне обладнання» про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/5810/24 задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (пр.Гузара Любомира, буд.44, м.Київ, 03065; ідентифікаційний код 42795490) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустріальне обладнання» (вул.Князівська, буд.3, м.Одеса, Одеська обл., 65029; ідентифікаційний код 39310048) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн 00 коп.

3. В іншій частині в задоволенні заяви відмовити.

4. Після набрання додатковим рішенням законної сили видати наказ.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.03.2025.

Суддя Т.П. Капцова