ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2025 р. м. Житомир Справа № 906/1327/24

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Андрощук О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Данькевич Я.О. - керівник;

від відповідача: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВУДІНДАСТРІ"

до Фермерського господарства "Лукас - Агро"

про стягнення 279958,97 грн

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВУДІНДАСТРІ" звернулося до суду з позовом про стягнення з Фермерського господарства "Лукас - Агро" 279958,97 грн, з яких: 175460,16 грн заборгованість, 14589,63 грн пеня, 14897,29 грн 3% річних; 75011,89 грн інфляційні.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки №17/01-2022 від 17.01.2022 в частині поставки товару у повному обсязі.

Ухвалою від 30.12.2024 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 03.02.2025.

Протокольною ухвалою від 03.02.2025 суд відклав розгляд справи по суті на 27.02.2025.

Представник позивача у засіданні суду позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав, повноважного представника у судове засідання не направив, хоча про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується трекінгом Укрпошти про вручення відповідачу 11.02.2025 поштового відправлення.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а надання письмового відзиву, відповідно до вимог ст. 165 ГПК України, є правом відповідача а не його обов`язком, суд вважає, що неявка представника відповідача та неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, не перешкоджає розгляду справи. Розгляд справи здійснюється за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на виконання умов договору поставки №17/01-2022 від 17.01.2022 сплатив відповідачу 485933,60 грн за товар, однак відповідач поставив товар лише на суму 310473,44 грн, тому сума недопоставки оплаченого товару становить 175460,16 грн, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення 175460,16 грн заборгованості.

Крім суми заборгованості позивач заявив до стягнення з відповідача 14589,63 грн пені за період з 22.02.2022 по 22.08.2022 на підставі п.7.3 договору за порушення строків виконання зобов`язання, а також 14897,29 грн 3% річних за період з 22.02.2022 по 20.12.2024 та 75011,89 грн інфляційних за період з березня 2022 року по листопад 2024 року на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Матеріали справи не містять відзиву чи будь-якої іншої заяви відповідача, в яких було б викладено процесуальну позицію останнього щодо заявленого позову, а також доказів на спростування доводів позивача.

Оцінивши в сукупності надані до справи документи, проаналізувавши вимоги законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВУДІНДАСТРІ" (покупець, позивач) та Фермерським господарством "Лукас - Агро" (постачальник, відповідач) був укладений договір поставки №17/01-2022 (а.с.7-8), відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти пиломатеріали хвойних порід (сосна) та своєчасно оплатити його на умовах, визначених цим договором.

За умовами п.1.2 договору асортимент, найменування, кількість, ціна, загальна вартість товару та інші умови зазначаються сторонами у специфікаціях, що є невід`ємними частинами цього договору.

Згідно з п.2.1 договору поставка товару здійснюється партіями: на умовах "франко склад" постачальника (місцезнаходження). Завантаження товару у транспортний засіб здійснюється за рахунок постачальника. Перевезення товару за рахунок покупця.

Строки поставки зазначаються сторонами у специфікаціях, що є невід`ємними частинами цього договору (пп.2.1.1 п.2.1 договору).

Відповідно до п.2.2 договору, датою поставки (передачі) товару постачальника у власність покупця є дата, зазначена в видаткових накладних, що підтверджує отримання товару покупцем.

Згідно з п.3.1 договору, приймання товару за кількістю і якістю здійснюється на умовах даного договору у відповідності до товаросупровідних документів. Після прийняття партії товару за якістю на складі покупця кількість прийнятого товару вказується покупцем у видатковій накладній на кожну партію товару, підписаної з обох сторін.

У п. 5.1, 5.2 договору сторони погодили, що конкретні ціни за одиницю виміру товару визначаються у специфікаціях до договору. Загальна сума договору складається з загальної вартості поставленого товару, відповідно до видаткових накладних та визначається, виходячи із встановлених цін на товар.

За умовами п.6.1, 6.2 договору розрахунки за товар здійснюються на підставі цього договору у безготівковій формі, у національній валюті - гривні, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, що вказаний у цьому договорі. Порядок розрахунків узгоджується сторонами у специфікації до цього договору на відповідний асортимент товару.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони погодили поставку наступного товару:

- у специфікації №1 від 17.01.2022 до договору поставки №17/01-2022 від 17.01.2022: пиломатеріали обрізні (сосна) сорт D, заліковий розмір 35х85х2950/3950, у кількості 82,00 м.куб, у строк до 03.02.2022 (а.с.9);

- у специфікації №2 від 25.01.2022 до договору поставки №17/01-2022 від 17.01.2022: пиломатеріали обрізні (сосна) сорт D, заліковий розмір 35х85х2950/3950, у кількості 81,00 м.куб, у строк до 21.02.2022 (а.с.10).

За умовами п.4 вказаних специфікацій оплата здійснюється згідно залікових розмірів (пп.4.1). Покупець оплачує кожну партію товару на підставі рахунку. Покупець може здійснювати часткову попередню оплату вартості товару за цією специфікацією на підставі рахунку постачальника (пп.4.2).

Суд встановив, що відповідач виставив позивачу рахунки №1 від 17.01.2022 на суму 316298,04 грн (а.с.11) та №2 від 26.01.2022 на суму 310512,10 грн (а.с.14).

Так, згідно з випискою АТ "Укрексімбанк" за рахунками позивача від 28.05.2024 за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 (а.с.17-54) підтверджується те, що позивач оплатив відповідачу товар на загальну суму 485933,60 грн, з яких:

- на підставі рахунку №1 від 17.01.2022 суму 310433,60 грн, а саме: 17.01.2022 на суму 155001,60 грн, 18.01.2022 на суму 50000,00 грн, 25.01.2022 на суму 105432,00 грн;

- на підставі рахунку №2 від 26.01.2022 на суму 175500,00 грн.

Водночас суд встановив, що відповідач поставив позивачу товар лише на загальну суму 310473,44 грн, а саме: згідно з видатковою накладною №1 від 25.01.2022 на суму 155236,72 грн (сума недопоставки становить 161061,32 грн (а.с.12-13)) та згідно з видатковою накладною №2 від 17.02.2022 на суму 155236,72 грн (сума недопоставки становить 155275,38 грн (а.с.15-16)).

Таким чином, сума непоставленого відповідачем позивачу товару за вказаними специфікаціями становить 316336,70 грн, водночас сума оплаченого не поставленого відповідачем товару становить 175460,16 грн (485933,60 грн - 310473,44 грн).

З огляду на положення ч.1 ст.692 ЦК України та з урахуванням визначеного строку поставки товару у специфікації №1 від 17.01.2022 - до 03.02.2022 та у специфікації №2 від 25.01.2022 - до 21.02.2022, строк виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару є таким, що настав відповідно 03.02.2022 та 21.02.2022. Тобто 04.02.2022 є першим днем прострочення з поставки товару за специфікацією №1 від 17.01.2022 та 22.02.2022 є першим днем прострочення з поставки товару за специфікацією №2 від 25.01.2022.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензією №1 від 06.09.2024, у якій вимагав повернення 175460,16 грн сплачених за товар, що не був поставлений відповідачем (а.с.55-58), яка залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів статті 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно з ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Тобто наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

В свою чергу, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відсутність дій відповідача щодо передачі товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (п. 74), "Пономарьов проти України" (п. 43), "Агрокомплекс проти України" (п. 166).

Доказів допоставки відповідачем позивачу товару як на визначену договором суму у розмірі 316336,70 грн, так і на суму 175460,16 грн (у розмірі попередньої оплати), а також доказів повернення суми попередньої оплати матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми попередньої оплати за непоставлений товар у розмірі 175460,16 грн підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 14897,29 грн 3% річних за період з 22.02.2022 по 20.12.2024 та 75011,89 грн інфляційних за період з березня 2022 року по листопад 2024 року (розрахунки - а.с. 2 ,3), нарахованих на суму попередньої оплати за непоставлений товар у розмірі 175460,16 грн, суд враховує таке.

В силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, розмір якого підтверджується, зокрема, випискою АТ "Укрексімбанк" за рахунками позивача та видатковими накладними.

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України.

(Така позиція наведена у постанові ВП ВС від 22.09.2020 у справі 918/631/19)

Перевіривши розрахунок 3% річних (а.с.3), суд встановив, що позивач допустився арифметичної помилки при здійсненні підрахунку.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 22.02.2022 по 20.12.2024 на суму 175460,16 грн, суд встановив, що обґрунтованою, такою, що відповідає нормам закону, є сума 3% річних у розмірі 14883,30 грн. У стягненні 13,99 грн 3% річних необхідно відмовити, у зв`язку з безпідставністю їх нарахування.

Перевіривши розрахунок інфляційних, суд встановив, що він є обґрунтованим, арифметично правильним та відповідає нормам закону, а тому вимога про стягнення 75011,89 грн інфляційних підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 14589,63 грн пені за період з 22.02.2022 по 22.08.2022 (розрахунки - а.с. 2, 3), суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як передбачено ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Таким чином, у Господарському кодексі України поняття пені (поряд з неустойкою і штрафом) визначено як господарську санкцію у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Тобто, в розумінні статей 173, 230, 231 ГК України, пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати не тільки в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), але й в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати інформацію тощо (негрошове зобов`язання).

Сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, зміст вказаних норм дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, в тому числі негрошового, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 04.05.2023 у справі № 910/21298/21, від 26.06.2024 у справі № 908/818/22.

Так, суд встановив, що позовна вимога про стягнення пені ґрунтується саме на п.7.3 договору.

Згідно з п.7.3 договору, за порушення строків виконання зобов`язання по поставці товару або оплати товару з винної сторони стягується пеня у розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період порушення зобов`язання, від вартості невиконаного зобов`язання (від вартості непоставлених товарів або від неоплаченої суми) за кожний день прострочення та за весь період прострочення.

Перевіривши розрахунок пені (а.с.2 (на звороті)), суд встановив, що позивач здійснив нарахування пені на загальну суму оплаченого непоставленого товару у розмірі 175460,16 грн за період з 22.02.2022 по 22.08.2022, зазначивши про те, що її нарахування здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених ч.6 ст. 232 ГК України (а.с.2 (зворот)), що є правом позивача та враховується судом при перевірці обґрунтованості та правильності нарахування заявленої до стягнення суми пені.

Однак, здійснюючи розрахунки, з урахуванням ч.6 ст. 232 ГК України, позивач не врахував того, що недопоставка товару відбулася на підставі двох специфікацій (№1 від 17.01.2022 та №2 від 25.01.2022), за якими визначено різні строки поставки товару (до 03.02.2022 та до 21.02.2022), тому позивач невірно визначив період нарахування пені за специфікацією №1 від 17.01.2022 - з 22.02.2022 по 22.08.2022, тоді як пеня за не виконання зобов`язання з поставки за цією специфікацією підлягала нарахуванню за період з 04.02.2022 по 04.08.2022. При цьому по специфікації №2 від 25.01.2022 пеня підлягала нарахуванню за період з 22.02.2022 по 22.08.2022 на суму не виконаного зобов`язання з поставки за цією специфікацією у розмірі 155275,38 грн.

Здійснивши власний розрахунок пені в межах визначеного позивачем періоду її нарахування та виходячи із фактичного розміру невиконаного відповідачем зобов`язання з поставки товару у ці періоди, суд встановив, що обґрунтованою та такою, що відповідає умовам укладеного договору та нормам закону, є сума пені у розмірі 14340,79 грн, а саме:

- 12426,43 грн пені за період з 22.02.2022 по 04.08.2022 на суму непоставленого товару у розмірі 175460,16 грн, яка визначена позивачем та не перевищує суму усієї недопоставки у зазначений період за двома специфікаціями;

- 1914,36 грн пені за період з 05.08.2022 по 22.08.2022 на суму недопоставки - 155275,38 грн (за специфікацією №2 від 25.01.2022).

У стягненні 248,84 грн пені необхідно відмовити, у зв`язку з безпідставністю її нарахування.

Розрахунки здійснені судом за допомогою Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційно-пошукової програми "Ліга: Закон".

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 175460,16 грн заборгованості, 14340,79 грн пені, 14883,30 грн 3% річних та 75011,89 грн інфляційних. У стягненні 248,84 грн пені та 13,99 грн 3% річних суд відмовляє.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.3 вказаної статті, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті в електронній формі, застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Згідно з платіжною інструкцією №3461 від 20.12.2024 позивач при зверненні до суду з цим позовом сплатив 4199,38 грн судового збору, що на 839,87 грн більше, ніж підлягало сплаті (279958,97 грн х 1,5% х 0,8).

Водночас суд зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір, в порядку ст.129 ГПК України, покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та з урахуванням коефіцієнту 0,8 у сумі 3356,35 грн (279696,14 грн х 1,5% х 0,8).

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Лукас - Агро" (12214, Житомирська область, Радомишльський район, село Вишевичі, вул. Клевцова, буд. 16, ід. код 42306657) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВУДІНДАСТРІ" (09150, Київська область, Білоцерківський район, село Фурси, проспект Ярослава Мудрого, буд. 48-А, ід. код 43504112):

- 175460,16 грн заборгованості;

- 14340,79 грн пені;

- 14883,30 грн 3% річних;

- 75011,89 грн інфляційних;

- 3356,35 грн витрат по сплаті судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 04.03.25

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - до справи;

- позивачу через систему "Електронний суд";

2 - відповідачу (рек. з прв.).