ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.02.2025 Справа №905/1215/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» (84206, Донецька область, м.Дружківка, вул.Енгельса, 110, )

до відповідача: Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м.Москва, вул.Житня, 14, будівля 1)

про стягнення 241499392 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Білогубова В.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс», м.Дружківка звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, м.Москва про стягнення:

- 2123783 грн реальних збитків за втрату нерухомого майна;

- 27162430 грн реальних збитків за втрату транспортних засобів;

- 134217779 грн упущеної вигоди;

- 5604091 грн розміру щомісячної упущеної вигоди за кожний наступний місяць, починаючи з 13.02.2024 до дати повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» фактичного контролю над нежитловою будівлею літ. Б-1, загальною площею 262 кв. м, що розташована за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121, та транспортними засобами у кількості 49 одиниць;

- 16350399 грн моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України було втрачено майно позивача, у зв`язку з чим останній зазнав збитків.

Ухвалою суду від 02.10.2024 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1215/24, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач у жодне судове засідання не з`явився, відзиву у встановлений судом строк не надав, будь-яких пояснень по суті спору не представив. Разом з тим, суд зазначає, що предметом позову у цій справі є відшкодування шкоди (збитків), завданої збройною агресією Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди (збитків) є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, від 18.05.2022 у справі №760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 по справі №990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Вказані висновки наведено у постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах №490/9551/19 та №311/498/20.

Окрім того, аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Разом з цим, судом враховано, що до повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу Російської Федерації.

У зв`язку з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», за зверненням Мінюсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами Російської Федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану Акціонерне товариство «Укрпошта» з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з Російською Федерацією.

Міністерство юстиції України листом №91935//12.1.1 від 06.10.2022 щодо вручення судових документів резидентам Російської Федерації в порядку ст.8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист №71/14-500-77469 від 03.10.2022) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється.

Поряд з цим, позивачем 11.09.2024 було направлено відповідачу позовну заяву з додатками, перекладені російською мовою із нотаріальним засвідченням підпису перекладача, на поштову адресу посольства Російської Федерації в Республіці Польща, про що до суду подано відповідні докази.

Крім того, вказані документи позивачем направлено на офіційну електронну пошту Міністерства юстиції Російської Федерації, про що до суду також подано відповідні докази.

Господарським судом також здійснювалось повідомлення відповідача про розгляд справи шляхом направлення ухвал Господарського суду Донецької області на поштову адресу посольства Російської Федерації у Республіці Молдова.

Водночас, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на офіційному веб-порталі «Судова влада України» у розділі «Повідомлення для учасників судового процесу» публікувались оголошення про розгляд справи №905/1215/24.

У цьому випадку судом також враховано, що згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалами суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Станом на дату ухвалення рішення відповідач відзиву не надав, будь-яких пояснень по суті спору не представив.

Приймаючи до уваги те, що господарським судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи та забезпечення реалізації ним своїх прав на судовий захист, в т. ч. шляхом надання відповідних заяв по суті справи, спір вирішено за наявними матеріалами в порядку норм ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 19.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.01.2025.

У судовому засіданні 14.01.2025 розгляд справи відкладено на 13.02.2025.

Представники сторін у судове засідання 13.02.2025 не з`явились, судом не викликались. Поряд з цим, у заяві б/н від 13.02.2025 представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Поряд з цим, норми ст.43 вказаного кодексу зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як визначено у ч.1 ст.202 зазначеного нормативно-правового акту, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Статтею 216 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду оголосити перерву або відкласти розгляд справи по суті. При цьому, це є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а відсутність у судовому засіданні представників сторін не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 05:30 24.02.2022 на території України введено воєнний стан строком на 30 діб.

Дію воєнного стану в Україні неодноразово було продовжено. Востаннє Указом Президента України №26/2025 від 14.01.2025, строк дії воєнного стану на території України продовжено з 05:30 08.02.2025 строком на 90 діб.

У відповідності до спільного розпорядження голови та керівника апарату суду №6-р від 25.05.2023, з урахуванням рішення №1 від 13.06.2022 зборів суддів Господарського суду Донецької області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів і працівників суду, продовжено особливий режим роботи суду (дистанційно або в приміщенні суду (за необхідності та в умовах безпеки), тимчасове обмеження доступу до приміщення суду.

Приймаючи до уваги наведене, а також безпекову ситуацію у м.Харкові, спір вирішено з об`єктивних причин з перевищенням строків, визначених ч.ч.1, 2 ст.195 Господарського процесуального кодексу України.

За вказаних обставин повний текст рішення складено 04.03.2025.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» є юридичною особою, резидент України, діє на підставі статуту, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань 37155497, дата державної реєстрації в єдиному державному реєстрі 11.06.2010.

Види діяльності: вантажний автомобільний транспорт (основний), інші спеціалізовані будівельні роботи, н.в.і.у., неспеціалізована оптова торгівля, пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах, надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, надання в оренду вантажних автомобілів, надання в оренду будівельних машин і устаткування, надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у.

Станом на дату ухвалення рішення Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» зареєстровано за наступною адресою: 84206, Донецька область, м.Дружківка, вул.Енгельса, 110.

Згідно з договором купівлі-продажу від 04.12.2012, посвідченим приватним нотаріусом Єнакієвського міського нотаріального округу Устиновою І.Є. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №6330, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс», придбало у Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглересурси» нежитлову будівлю, що розташована за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121, на земельній ділянці, площею 0,1350 га, кадастровий номер :00:008:0026, яка відповідно до договору оренди земельної ділянки від 26.10.2001, зареєстрованого відділом Держкомзему 29.10.2001 року за реєстраційним номером №115, знаходиться у м.Єнакієве Донецької області.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36674556 від 12.12.2012, виданого Комунальним підприємством Єнакієвської міської ради «Єнакієвське міжміське бюро технічної інвентаризації», право власності на вищевказану нежитлову будівлю зареєстровано 12.12.2012.

Згідно з інформаційною довідкою №341543129 від 03.08.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта право власності на нежитлову будівлю за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121, площею 262,0 кв.м., станом на 03.08.2023 зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Діпі транс».

Місто Єнакієве розташовано в східній частині Донецької області при впадінні річок Садки, Корсунь і Булавинки в річку Кринка (басейн Міуса), відстань до Донецька 60 км, входить до території Горлівського району Донецької області. Територія підпорядкована Єнакієвській міській раді. Площа 42,5 кв. км.

Як вказує позивач, 07.04.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» втратило контроль над нежитловою будівлею за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121, що розташована на земельній ділянці кадастровий номер :00:008:0026, у зв`язку з тимчасовою окупацією Російською Федерацією даної території.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що транспортні засоби в кількості 8 одиниць, а саме спеціальний вантажний - спеціальний автокран 10-20Т-С МАЗ 5337, державний номерний знак НОМЕР_1 , спеціальний вантажний - спеціальний автокран 10-20Т-С МАЗ 5337, державний номерний знак НОМЕР_2 , спеціальний вантажний - спеціальний автокран 10-20Т-С МАЗ 5337, державний номерний знак НОМЕР_3 , вантажний автокран 20Т КАМАЗ 56111 КС557131, державний номерний знак НОМЕР_4 , вантажний автокран 20Т КАМАЗ 55111 КТА28, державний номерний знак НОМЕР_5 , вантажний автокран 20Т КАМАЗ 55111 КТА28, державний номерний знак НОМЕР_6 , спеціалізований вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е МАЗ 543208-020, державний номерний знак НОМЕР_7 , автобус мікроавтобус ГАЗ 32213 ПЕ СПГ, державний номерний знак НОМЕР_8 , належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі транс». На підтвердження зазначених обставин позивачем надано копії свідоцтва про реєстрацію вказаних транспортних засобів.

Відповідно до договору №8 оренди транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів без екіпажу від 01.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» передало у строкове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Глобал логістик сістем» вищевказані транспортні засоби, про що 01.01.2021 складено акт приймання-передачі транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів.

Згідно з договором підряду №2001/19 від 02.01.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Метінвест інжиніринг» доручив, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал логістик сістем» зобов`язалося на власний ризик виконувати в порядку та на умовах даного договору вантажно-розвантажувальні роботи, перелік яких наводиться в додатку №3 «Технічне завдання», в специфікаціях до даного договору, які є його невід`ємними частинами. Договором обумовлено, що роботи виконуються на території підприємств: Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», м.Кривий Ріг, Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь, Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», м.Маріуполь, якщо інше не вказано в специфікаціях до даного договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що вантажний спеціальний автокран 10-20Т-С RIGO RT 500, номерний знак НОМЕР_9 , належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Лівен торг». На підтвердження зазначених обставин позивачем надано копію свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу.

Згідно з договором оренди транспортних засобів №2-ОТ від 10.03.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Лівен торг» передало у порядку та на умовах визначених договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» у строкове платне користування вантажний спеціальний автокран 10-20Т-С RIGO RT 500, номерний знак НОМЕР_9 .

Пунктом 16.3 вказаного договору передбачено, що орендар зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані втратою чи пошкодженням транспортних засобів.

В позові позивач зазначає, що вантажний спеціальний автокран 10-20Т-С RIGO RT 500, номерний знак НОМЕР_9 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» за договором суборенди №б/н від 01.07.2021 був переданий в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Глобал логістик систем».

Згідно зі ст.323 Цивільного кодексу України ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лівен торг» договору оренди, всі ризики, пов`язані з втратою та пошкодженням вантажного спеціального автокрана 10-20Т-С RIGO RT 500, номерний знак НОМЕР_9 , покладені на позивача.

Виходячи із зазначеного, враховуючи, що договірні відносини між сторонами договору оренди передбачають перехід ризику втрати та пошкодження майна до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі транс», який є орендарем, то саме на ньому лежить обов`язок щодо відшкодування збитків пов`язаних із пошкодження та знищенням майна, та, як наслідок, саме він наділений суб`єктивним правом на звернення з відповідними вимогами до реального заподіювача шкоди - Російської Федерації.

Як вказує позивач, 23.02.2023 у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» втратило контроль над 9 вищевказаними транспортними засобами, які перебували на території Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Лепорського, 1, та використовувались для надання послуг Товариству з обмеженою відповідальністю «Метінвест інжиніринг».

Також з матеріалів справи вбачається, що транспортні засоби в кількості 31 одиниці, а саме загальний автобус загальний автобус D МАЗ 103075, державний номерний знак НОМЕР_10 , загальний автобус загальний автобус D МАЗ 103075, державний номерний знак НОМЕР_11 , загальний автобус загальний автобус D МАЗ 103075, державний номерний знак НОМЕР_12 , загальний автобус загальний автобус D МАЗ 103075, державний номерний знак НОМЕР_13 , спеціальний вантажний спеціальний автопідйомник ЗИЛ 433362, державний номерний знак НОМЕР_14 , спеціальний вантажний спеціальний автопідйомник ГАЗ 3307, державний номерний знак НОМЕР_15 , вантажний автопідйомник ЗИЛ 133ГЯ, державний номерний знак НОМЕР_16 , спеціальний вантажний спеціальний автомайстерня ЗИЛ 5301ТО, державний номерний знак НОМЕР_17 , загальний вантажний загальний бортовий КАМАЗ 5320, державний номерний знак НОМЕР_18 , загальний вантажний загальний бортовий КРАЗ 250, державний номерний знак НОМЕР_19 , загальний вантажний загальний бортовий МАЗ 53371-029, державний номерний знак НОМЕР_20 , спеціальний вантажний спеціальний паливозаправник-С ГАЗ 5201, державний номерний знак НОМЕР_21 , спеціальний вантажний спеціальний паливозаправник-С ГАЗ 53А, державний номерний знак НОМЕР_22 , спеціальний вантажний спеціальний паливозаправник-С МАЗ 5337, державний номерний знак НОМЕР_23 , спеціалізований вантажний спеціалізований самоскид ЗИЛ-ММЗ 45065, державний номерний знак НОМЕР_24 , спеціалізований вантажний спеціалізований самоскид МАЗ 555102, державний номерний знак НОМЕР_25 , вантажний самоскид КРАЗ 65-02СПГ, державний номерний знак НОМЕР_26 , загальний напівпричіп загальний Н/ПР бортовий Е МАЗ 93802, державний номерний знак НОМЕР_27 , загальний напівпричіп загальний Н/ПР бортовий тентований МАЗ 938662, державний номерний знак НОМЕР_28 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_29 , НОМЕР_30 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_31 , НОМЕР_32 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_33 , НОМЕР_34 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_35 , НОМЕР_36 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_37 , НОМЕР_38 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_39 , НОМЕР_40 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_41 , НОМЕР_42 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_43 , НОМЕР_44 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_45 , НОМЕР_46 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_47 , НОМЕР_48 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_49 , НОМЕР_50 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_51 , НОМЕР_52 , належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі транс». На підтвердження зазначених обставин позивачем надано копії свідоцтва про реєстрацію вказаних транспортних засобів.

Відповідно до договору №127 оренди транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів без екіпажу від 01.12.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» передало у строкове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг» вищевказані транспортні засоби в кількості 31 одиниці, про що 01.12.2021 складено акт приймання-передачі транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів.

Як вказує позивач, станом на 23.02.2023 частина вищевказаних транспортних засобів, частково знаходилась на території орендованої Товариством з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг» автостоянки за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Воїнів Визволителів, 1, та частина знаходилась на території Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Лепорського, 1.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію договору оренди нежитлових приміщень №18 від 01.12.2021, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Машремтранс» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг» отримало в тимчасове платне користування протягом строку оренди нежитлові приміщення у корпусі АРМ, загальною площею 560,80 кв. м, за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Воїнів Визволителів, 1, та акт приймання-передачі предмету оренди від 01.12.2021. Також, надано договір №ВППТ 0264/21 про надання послуг великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів від 01.12.2021, згідно з яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг» на власний ризик та власними засобами зобов`язалось надавати Товариству з обмеженою відповідальністю «Азовтехгаз» послуги великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів.

З Єдиного державного реєстру судових рішень, який є відкритим для доступу на офіційному веб-порталі судової влади України, а саме з рішення Господарського суду Одеської області від 19.07.2023 по справі №916/436/23 вбачається, що правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі договору №ВППТ 0264/21 про надання послуг великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів від 01.12.2021, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг» виконавець, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Азовтехгаз» замовник. Зазначеним рішенням встановлено, що протягом строку дії договору №ВППТ 0264/21 від 01.12.2021 виконавцем було надано, а замовником фактично прийнято послуги за вказаним договором, та обставини, які мали місце у спірних правовідносинах, відбувались в м.Маріуполі.

За твердженням позивача, 05.03.2022 у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» втратило контроль над вищевказаними транспортними засобами, в кількості 31 одиниця, які перебували на території орендованої автостоянки за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Воїнів Визволителів, 1, та на території Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Лепорського, 1.

Крім того, відповідно до договору №127 оренди транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів без екіпажу від 01.12.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» передало у строкове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг» автобус Баз А148.2, державний номерний знак НОМЕР_53 , про що 01.12.2021 складено акт приймання-передачі транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів.

На підтвердження права власності на автобус Баз А148.2, державний номерний знак НОМЕР_53 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» надано бухгалтерську довідку від 22.08.2023, відповідно до якої вказаний транспортний засіб станом на 23.02.2023 обліковується на балансовому рахунку підприємства.

В позові позивач посилається на втрату 03.07.2022 контролю над вказаним автобусом, через тимчасову окупацію Російською Федерацією с.Верхньокам`янка, Лисичанської міської територіальної громади Луганської області, оскільки на час окупації місцезнаходженням вказаного автобуса була територія виробничих активів, належних Приватному акціонерному товариству «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» в с.Верхньокам`янка, Лисичанської міської територіальної громади Луганської області. Також, зазначає, що разом з вказаним автобусом було втрачено і правовстановлюючі документи на нього.

На підтвердження вказаних обставин, позивачем надано копію договору про надання послуг № від 31.12.2021, з якого вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг» зобов`язалось протягом строку дії договору доставляти працівників Приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» за маршрутами та в час визначений у додатку №2 до цього договору. Відповідно до вказаного договору місцезнаходження Приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія»: Луганська область, м.Лисичанськ.

Також, з матеріалів справи вбачається, що транспортні засоби в кількості 4-х одиниць, а саме вантажний автопідйомник ЗИЛ 133ГЯ, державний номерний знак НОМЕР_54 , спеціалізований вантажний спеціалізований самоскид КРАЗ 60, номерний знак НОМЕР_55 , спеціалізований вантажний спеціалізований самоскид КРАЗ 65055, номерний знак НОМЕР_56 , екскаватор ЕК-18-20, державний номерний знак НОМЕР_57 , належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі транс». На підтвердження зазначених обставин позивачем надано копії свідоцтв про реєстрацію вказаних транспортних засобів.

Одночасно, на підтвердження права власності на транспортні засоби в кількості 4-х одиниць, а саме бульдозер Caterpillar D6T, державний номерний знак НОМЕР_58 , фронтальний навантажувач XCMG-ZL-5G, державний номерний знак НОМЕР_59 , фронтальний навантажувач ZL50G, державний номерний знак НОМЕР_60 , екскаватор гусеничний DOOSAN SOLAR 340LC-V, державний номерний знак НОМЕР_61 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» надано бухгалтерську довідку від 22.08.2023, відповідно до якої вказані транспортні засоби станом на 23.02.2023 обліковуються на балансовому рахунку підприємства.

В позові позивач посилається на втрату 07.04.2014 контролю над 8-а вказаними транспортними засобами, через їх місцезнаходження в м.Єнакієве, де вони були захоплені невстановленими особами представниками терористичної організації ДНР, підтримуваної Російською Федерацією. Також зазначає, що разом із вказаними транспортними засобами було втрачено правовстановлюючі документи на них та інвентарні картки їх обліку.

23.08.2023 позивач звернувся до Головного Управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.438 Кримінального кодексу України «Порушення законів та звичаїв війни».

11.09.2023 начальником слідчого управління Головного Управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області вказану заяву було направлено до слідчого відділу 2 Управління Головного Управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях для прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з наданим витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості, викладені у вказаній вище заяві, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003846 від 22.09.2023 за ч.1 ст.438 Кримінального кодексу України.

За вимогами ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні положення містить ч.2 ст.20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків є одним із заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень ст.22 Цивільного кодексу України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміють майнову шкоду, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За ст.73 вказаного кодексу доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.86 вказаного нормативно-правового акту суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.13, 74, 73, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно бути доведено, зокрема, протиправність поведінки відповідача; наявність заподіяних діями відповідача збитків; причинний зв`язок між ними. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Обставинами, що зумовили звернення позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача реальних збитків за втрату нерухомого майна, є обставини 2014 року, які мали та мають місце на теперішній час у місті Єнакієве Донецької області.

Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначений період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності зазначеним Указом Президента України та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 №405/2014.

У відповідності до ч.5 ст.11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок у 10 - денний строк з дня опублікування вказаного Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 №405/2014, у період з 14.04.2014 до її закінчення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція включає комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Райони проведення антитерористичної операції визначаються у тому числі керівництвом антитерористичної операції.

Керівником Антитерористичного центру при СБУ виданий наказ №33/6/а від 07.10.2014 «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області з терміном дії з 07.04.2014.

Таким чином, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07.04.2014 визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом. Одночасно, проведення антитерористичної операції на території Донецької області є загальновідомим фактом.

30.04.2018 Указом Президента України «Про затвердження рішення РНБО «Про широкомасштабну антитерористичну операцію на території Донецької та Луганської областей» №116/2018, введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, та згідно з наказом Президента України «Про початок операції об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей» розпочато з 14:00 30.04.2018 року операцію об`єднаних сил, що фактично є переформатуванням антитерористичної операції.

Операція Об`єднаних сил тривала з 30.04.2018 по 24.02.2022.

На підставі вищевикладеного, враховуючи приписи Закону України «Про боротьбу з тероризмом», прийнятий на його виконання та виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» наказ керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», розпорядження Кабінету Міністрів України №1275-р від 02.12.2015 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», згідно з додатком, до якого включено місто Єнакієве, позивач проводив свою господарську діяльність станом на дату початку проведення антитерористичної операції.

Також, Верховний Суд переглядав справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської і Донецької областей України.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення з окупованих територій Донецької та Луганської областей відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією.

Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України викладені у постановах Верховного Суду: від 21.08.2018 у справі №752/6366/16-ц (провадження №61-20978св18), від 21.08.2018 у справі №428/8076/16-ц (провадження №61-190св18), від 06.06.2018 справа №428/13977/16-ц (провадження №61-3831св18).

За таких обставин, починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що відповідач чинить збройну агресію проти України.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався.

14.04.2022 Верховною Радою України прийнято постанову про схвалення Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», в якій Верховна Рада України визнає дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 військова агресія Російської Федерації засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також, Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засудила військову агресію Росії проти України, вимагала від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засудила всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагала безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до ч.3 ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації). Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Указом Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» від 07.02.2019 №32/2019, затверджено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях. До складу тимчасово окупованих територій входить місто Єнакієве.

Крім того, згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом №309 від 22.12.2022 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України:

1) вся територія Горлівського району, до території якого входить м.Єнакієве, відноситься до територій тимчасово окупованих Російською Федерацією, дата початку окупації 07.04.2014;

2) вся територія Маріупольського району за винятком с. Заїченко, с. Пікузи, до території якого входить м.Маріуполь, з 24.02.2022 по 04.03.2022 відносилась до території активних бойових дій, з 05.03.2022 відноситься до територій тимчасово окупованих Російською Федерацією, дата початку окупації 05.03.2022;

3) м.Лисичанськ та с.Верхньокам`янка Лисичанської міської територіальної громади з 24.02.2022 по 03.07.2022 відносились до території активних бойових дій, з 03.07.2022 відноситься до територій тимчасово окупованих Російською Федерацією, дата початку окупації 03.07.2022.

Відповідно до ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом і не потребує доведення у судовому порядку.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України №595 від 07.11.2014 з метою поліпшення суспільно-політичної та соціально-економічної ситуації у Донецькій та Луганській областях підприємствам з непідконтрольної українській владі території було рекомендовано перереєструватись в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

У зв`язку з чим, через незаконні дії Російської Федерації, позивач був вимушений перереєструвати своє юридичне місцезнаходження у м.Дружківка, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження.

Як вбачається з матеріалів справи, на тимчасово окупованій території до якої входить місто Єнакієве, знаходиться нерухоме майно позивача, а саме: нежитлова будівля, що розташована за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121, площею 262 кв.м.

Вказане приміщення позивач використовував для здійснення адміністративно-господарської діяльності підприємства.

Позивач вважає його втраченим внаслідок неможливості володіння та користування, з чим погоджується суд.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 (провадження №61-18782св21), починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України.

Факт окупації Російською Федерацією частини території України закріплено на законодавчому рівні.

Український Парламент визначив, що на Російську Федерацію покладається відшкодування збитків, завданих тимчасовою окупацією.

У п.6 ст.1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», визначено, що окупаційна адміністрація Російської Федерації - сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Частиною 4 ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» унормовано, що за фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.

Частиною 9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

На засіданні 17.11.2022 Окружний суд Гааги виніс рішення у справі про збиття авіалайнера MH17 в небі над Донбасом у 2014 році. Гаазький суд встановив, що з середини травня 2014 року на території України мав місце міжнародний збройний конфлікт між Україною та ДНР, за умов якого, так звана, ДНР перебувала під контролем Російської Федерації.

Європейський суд з прав людини оголосив рішення щодо прийнятності у справі «Україна та Нідерланди проти Росії» (заяви №№8019/16, 43800/14 та 28525/20) на відкритому слуханні 25.01.2023 (далі Рішення).

Вказана справа стосується конфлікту на сході України за участю проросійських сепаратистів, який розпочався у 2014, і, зокрема, передбачуваної постійної практики («адміністративної практики») порушень Конвенції сепаратистами «Донецької народної республіки» («ДНР») та «Луганської народної республіки» («ЛНР»), а також збиття рейсу MH17 на сході України 17.07.2014.

Визнання ЄСПЛ прийнятності справи означатиме, що суд визнає контроль Росії на Донбасі та визначає часові й територіальні межі окупації.

У п.695 Рішення судом зроблено висновок, що «величезна кількість наведених доказів демонструє поза розумним сумнівом, що внаслідок військової присутності Росії на сході України та вирішального ступеня впливу та контролю, яким вона користувалася над територіями, які перебувають під контролем сепаратистів на сході України, внаслідок її військової, політичної та економічної підтримки сепаратистських утворень, ці території з 11.05.2014 і згодом перебували під ефективним контролем Російської Федерації».

У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» було вимушено залишити належну йому будівлю за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121.

На теперішній час у будівлі за адресою м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121, розміщено Центр санітарно-епідеміологічного надзору м.Єнакієве та Дитяча лікарня м.Єнакієво, що підтверджується інформацією, яка розміщена на сайті «довідники ДНР» за посиланням: https://spravochnik.vsednr.ru/spr/tsentr-sanitarno-epidemiologicheskogo-nadzora-g-enakievo/ та https://spravochnik.vsednr.ru/spr/detskaya-gorodskaya-bolnitsa-g-enakievo/.

З огляду на наведене, не підлягає сумніву, що з 2014 року через незаконну збройну агресію Російської Федерації та послідуючу експропріацію так званою ДНР, яка контролюється відповідачем, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» втратило належну товариству будівлю за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121.

До Цивільного кодексу України імплементовані добре відомі і давно розроблені положення цивілістичної доктрини щодо поняття і змісту права власності.

, ст.316 Цивільного кодексу України унормовано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 Цивільного кодексу України).

Конституційний Суд України констатував, що зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (абз.1 п.3 мотивувальної частини рішення від 09.11.2011 №14-рп/2011).

Очевидним є факт, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» за своєю волею не може здійснювати жодну з правомочностей, які складають зміст права власності. Позивач не має можливості бути у безпосередньому фактичному зв`язку із нерухомим майном, не може їм користуватися чи розпоряджатися.

Наявність у позивача правовстановлюючих документів на експропрійоване нерухоме майно і визнання державою Україна за позивачем титулу власника не означає, що право власності не втрачене.

Власність це не правовстановлюючий документ, а цілком конкретні права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які безсумнівно втрачені позивачем через збройну агресію Російської Федерації та дій контрольованого відповідачем незаконного утворення - ДНР.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Належне позивачу майно було втрачено/знищено саме внаслідок протиправних дій військових формувань Російської Федерації.

Разом з тим, постановою №326 від 20.03.2022 Кабінету Міністрів України затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, починаючи з 19.02.2014.

Згідно з п.2 вказаної постанови Міністерствам, іншим центральним та місцевим органам виконавчої влади постановлено розробити і затвердити у шестимісячний строк методики, передбачені Порядком, затвердженим цією постановою.

За змістом пп.18 п.2 Порядку, визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності. Основні показники, які оцінюються (зокрема): вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності; вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності; упущена вигода підприємств недержавної форми власності.

Відповідно до п.5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації (додаток до Постанови №326 від 20.03.2022 Кабінету Міністрів України, далі Загальні засади) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.

Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.

Спільним наказом №3904/1223 від 18.10.2022 Міністерства економіки України та Фонду державного майна України затверджено Методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності (далі Методика).

На підтвердження реального розміру збитків внаслідок втрати об`єкту нерухомого майна за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121, а також транспортних засобів у кількості 49 одиниць у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, позивачем надано звіти про оцінку збитків, станом на дату оцінки 28.08.2023, складені оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта-Консалтинг» Кравченко О.В. (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №583/2022 від 06.12.2022).

За змістом звітів оцінювач зазначила, що:

- розмір реальних збитків, завданих Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі транс», внаслідок втрати нежитлової будівлі літ.Б-1, загальною площею 262 кв. м, що розташована за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121, станом на 28.08.2023 становить 2123783 грн, або за курсом НБУ на дату оцінки 69692 дол. США;

- розмір реальних збитків, завданих Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі транс», внаслідок втрати 49 вищевказаних транспортних засобів за курсом НБУ станом на дату оцінки 28.08.2023 становить 27162430 грн, що еквівалентно 742783 доларів США.

Дослідивши надані до матеріалів справи звіти про оцінку реальних збитків, суд знаходить їх такими, що не викликають сумнівів у їх правильності, не містять розбіжностей і відповідають вимогам чинного законодавства, в тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості.

Заперечення відповідача проти результатів оцінки розміру реальних збитків позивача в матеріалах справи відсутні.

З огляду на таке, суд приймає подані позивачем звіти про оцінку реальних збитків як належні докази.

Як визначено у ст.524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.533 вказаного кодексу грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України «Про валюту і валютні операції» гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.

Разом з тим, відповідно до п.9 розділу І «Основні положення» Методики під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.

Отже, надаючи оцінку розміру доведених матеріалами справи реальних збитків, суд дійшов висновку про їх доведення в сумі 29286213 грн, що є еквівалентом 812475 дол. США за курсом НБУ на дату оцінки майна 28.08.2023.

Щодо вини як складового елемента цивільного правопорушення суд зазначає, що законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення в цій частині позовних вимог, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п.145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що на національному рівні гарантуються ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

З урахуванням наведеного ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих реальних збитків є обґрунтованою та документально доведеною; крім того є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відповідного відшкодування. Судом встановлено, що внаслідок протиправних дій військових формувань Російської Федерації на території м.Єнакієве, м.Маріуполь, м.Лисичанськ та с.Верхньокам`янка позивач фактично втратив можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Проаналізувавши встановлені у справі обставини, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми реальних збитків у розмірі 29286213 грн, що за курсом НБУ на дату оцінки 28.08.2023, становить 812475 доларів США (36,5686 грн за 1 долар).

Щодо заявленого розміру упущеної вигоди, суд зазначає наступне.

Тлумачення змісту ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.224, ст.225 Господарського кодексу України свідчить, що збитки як правова категорія включають у себе упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а в разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц.

Позивач (кредитор) має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №910/12204/17, від 16.06.2021 у справі №910/14341/18, від 30.09.2021 у справі №922/3928/20.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, завданими потерпілій особі. Позивачу в цій категорії справ слід довести в порядку, передбаченому положеннями частини третьої статті 13, статей 74, 76-77 Господарського процесуального кодексу України, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Так, обґрунтовуючи наявність збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач посилався на неможливість провадження ним господарської діяльності з використанням належного йому майна, а саме транспортних засобів в кількості 41 одиниці, що було втрачене внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

На підтвердження наявності та розміру збитків позивачем було надано суду звіт про оцінку упущеної вигоди, яка сформувалась за період з 24.02.2022 по 13.02.2024, в результаті неможливості провадження Товариством з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» господарської діяльності з використанням майна, а саме транспортних засобів в кількості 41 одиниці, що було втрачене внаслідок збройної агресії Російської Федерації станом на дату оцінки 28.08.2023, складений оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта-Консалтинг» Кравченко О.В. (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №583/2022 від 06.12.2022).

За змістом звіту оцінювач зазначила, що розмір упущеної вигоди за період з 24.02.2022 по 13.02.2024 склав 134217779 грн, що за курсом НБУ на дату оцінки еквівалентно 3670301 доларів США, та розрахункове значення щомісячної упущеної вигоди за кожний наступний місяць з 13.02.2024 складає 5604091 грн, що на дату оцінки еквівалентно 153249 доларів США.

Однак, суд не вважає наведені у звіті висновки достатньо переконливими.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з п.1.1 договору №8 оренди транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів без екіпажу від 01.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал логістик сістем» прийняло у строкове платне користування транспортні засоби, великотоннажні та інші технологічні транспортні засоби, будівельні машини і механізми без екіпажу, перелік яких визначений у додатку 1, що є невід`ємною частиною договору, та зобов`язується сплачувати орендну плату та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.10.1 вказаного договору, він набуває чинності з моменту його підписання належним чином уповноваженими представниками і засвідчення печатками (за наявності) сторін та діє до 31.12.2023.

На виконання умов вказаного договору 01.01.2021 складено акт приймання-передачі транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів, відповідно до якого об`єкти оренди в кількості 8 одиниць, а саме спеціальний вантажний - спеціальний автокран 10-20Т-С МАЗ 5337, державний номерний знак НОМЕР_1 , спеціальний вантажний - спеціальний автокран 10-20Т-С МАЗ 5337, державний номерний знак НОМЕР_2 , спеціальний вантажний - спеціальний автокран 10-20Т-С МАЗ 5337, державний номерний знак НОМЕР_3 , вантажний автокран 20Т КАМАЗ 56111 КС557131, державний номерний знак НОМЕР_4 , вантажний автокран 20Т КАМАЗ 55111 КТА28, державний номерний знак НОМЕР_5 , вантажний автокран 20Т КАМАЗ 55111 КТА28, державний номерний знак НОМЕР_6 , спеціалізований вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е МАЗ 543208-020, державний номерний знак НОМЕР_7 , автобус мікроавтобус ГАЗ 32213 ПЕ СПГ, державний номерний знак НОМЕР_8 , передані позивачем у строкове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Глобал логістик сістем».

Крім того, відповідно до п.10.1 договору №127 оренди транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів без екіпажу від 01.12.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг» прийняло у строкове платне користування транспортні засоби, великотоннажні та інші технологічні транспортні засоби, будівельні машини і механізми без екіпажу, перелік яких визначений у додатку 1, що є невід`ємною частиною договору, та зобов`язалося сплачувати орендну плату та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п.10.1 вказаного договору, він набуває чинності з моменту його підписання належним чином уповноваженими представниками і засвідчення печатками (за наявності) сторін та діє до 31.11.2023.

На виконання умов вказаного договору 01.12.2021 складено акт приймання-передачі транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів, відповідно до якого об`єкти оренди в кількості 32 одиниці, а саме: загальний автобус загальний автобус D МАЗ 103075, державний номерний знак НОМЕР_10 , загальний автобус загальний автобус D МАЗ 103075, державний номерний знак НОМЕР_11 , загальний автобус загальний автобус D МАЗ 103075, державний номерний знак НОМЕР_12 , загальний автобус загальний автобус D МАЗ 103075, державний номерний знак НОМЕР_13 , спеціальний вантажний спеціальний автопідйомник ЗИЛ 433362, державний номерний знак НОМЕР_14 , спеціальний вантажний спеціальний автопідйомник ГАЗ 3307, державний номерний знак НОМЕР_15 , вантажний автопідйомник ЗИЛ 133ГЯ, державний номерний знак НОМЕР_16 , спеціальний вантажний спеціальний автомайстерня ЗИЛ 5301ТО, державний номерний знак НОМЕР_17 , загальний вантажний загальний бортовий КАМАЗ 5320, державний номерний знак НОМЕР_18 , загальний вантажний загальний бортовий КРАЗ 250, державний номерний знак НОМЕР_19 , загальний вантажний загальний бортовий МАЗ 53371-029, державний номерний знак НОМЕР_20 , спеціальний вантажний спеціальний паливозаправник-С ГАЗ 5201, державний номерний знак НОМЕР_21 , спеціальний вантажний спеціальний паливозаправник-С ГАЗ 53А, державний номерний знак НОМЕР_22 , спеціальний вантажний спеціальний паливозаправник-С МАЗ 5337, державний номерний знак НОМЕР_23 , спеціалізований вантажний спеціалізований самоскид ЗИЛ-ММЗ 45065, державний номерний знак НОМЕР_24 , спеціалізований вантажний спеціалізований самоскид МАЗ 555102, державний номерний знак НОМЕР_25 , вантажний самоскид КРАЗ 65-02СПГ, державний номерний знак НОМЕР_26 , загальний напівпричіп загальний Н/ПР бортовий Е МАЗ 93802, державний номерний знак НОМЕР_27 , загальний напівпричіп загальний Н/ПР бортовий тентований МАЗ 938662, державний номерний знак НОМЕР_28 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_29 , НОМЕР_30 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_31 , НОМЕР_32 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_33 , НОМЕР_34 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_35 , НОМЕР_36 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_37 , НОМЕР_38 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_39 , НОМЕР_40 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_41 , НОМЕР_42 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_43 , НОМЕР_44 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_45 , НОМЕР_46 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_47 , НОМЕР_48 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_49 , НОМЕР_50 , самоскид БелАЗ-7540 В, державний номерний знак НОМЕР_51 , НОМЕР_52 , автобус Баз А148.2, державний номерний знак НОМЕР_53 , передані позивачем у строкове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг».

Зі змісту звіту вбачається, що базою для розрахунку упущеної вигоди є недоотриманий прибуток позивача від здачі активів в оренду.

Отже, за основу, під час підготовки вказаного звіту для визначення розміру упущеної вигоди, суб`єктом оціночної діяльності взято до уваги:

1) договір №8 оренди транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів без екіпажу від 01.01.2021, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» мало отримувати прибуток у вигляді орендних платежів від Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал логістик сістем» за користування 8 одиницями об`єктів оренди згідно додатку до договору, при цьому строк дії договору оренди відповідно до матеріалів справи встановлений до 31.12.2023, проте розмір упущеної вигоди суб`єктом оціночної діяльності розраховано за період з 24.02.2022 по 13.02.2024;

2) договір №127 оренди транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів без екіпажу від 01.12.2021, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» мало отримувати прибуток у вигляді орендних платежів від Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі форвардінг» за користування 32 одиницями об`єктів оренди згідно додатку до договору, при цьому строк дії договору оренди відповідно до матеріалів справи встановлений до 31.11.2023, проте розмір упущеної вигоди суб`єктом оціночної діяльності розраховано за період з 24.02.2022 по 13.02.2024;

3) договір суборенди транспортних засобів, великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів без екіпажу №б/н від 01.07.2021, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» мало отримувати прибуток у вигляді орендних платежів від Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал логістик сістем» за користування вантажним спеціальним автокраном 10-20Т-С RIGO RT 500, номерний знак НОМЕР_9 , при цьому строк дії договору суборенди відповідно до матеріалів справи встановлений до 31.12.2022, проте розмір упущеної вигоди суб`єктом оціночної діяльності розраховано за період з 24.02.2022 по 13.02.2024.

На думку суду, розмір упущеної вигоди розрахований на базі вказаних договорів є досить абстрактним, здійсненим, в тому числі, за межами строку дії цих правочинів, а також з припущенням щодо можливості отримання прибутку у наступні періоди на відповідному цим договорам рівні.

З огляду на наведене, також не підлягає задоволенню вимога позивача щодо стягнення з відповідача 5604091 грн розміру щомісячної упущеної вигоди за кожний наступний місяць, починаючи з 13.02.2024 до дати повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» фактичного контролю над нежитловою будівлею літ. Б-1, загальною площею 262 кв.м, що розташована за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Блюхера, 121, та транспортними засобами у кількості 49 одиниць.

Таким чином, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 134217779 грн та 5604091 грн упущеної вигоди за кожний наступний місяць, починаючи з 13.02.2024 до дати повернення позивачу фактичного контролю над нежитловою будівлею і транспортними засобами не підлягає задоволенню з вищевикладених обставин.

Щодо заявленого до стягнення розміру моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п.9 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи зі змісту ст.23 Цивільного кодексу України, яка визначає негативні наслідки, що можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди, моральна шкода за своїм змістом не є однаковим поняттям для юридичних і фізичних осіб.

Так, за приписами ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода фізичної особи полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, її ділової репутації.

Моральна шкода юридичної особи полягає тільки у приниженні її ділової репутації.

Позивач в позові посилається на те, що порушення права власності на його майно, а саме належну йому на праві власності нежитлову будівлю та транспортні засоби у кількості 49 одиниць, через збройну агресію Російської Федерації, спричинило приниження його ділової репутації, зниження престижу та підрив довіри до діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі транс».

Суд погоджується із тим, що дії відповідача призвели до заподіяння відповідачу збитків, є руйнівними, ганебними та неприпустимими у цивілізованому світі. Однак, суд не вбачає зв`язку між діями відповідача та діловою репутацією позивача, як юридичної особи.

Суд також виходить з того, що заявлена до стягнення сума маральної шкоди становить 10% від суми 163503992 грн (2123783 грн реальних збитків за втрату нерухомого майна + 27162430 грн реальних збитків за втрату транспортних засобів + 134217779 грн упущеної вигоди). Разом з тим, як зазначалось, суд дійшов висновку про правомірність позовних вимог в частині 2123783 грн реальних збитків за втрату нерухомого майна, 27162430 грн реальних збитків за втрату транспортних засобів.

З огляду на наведене, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди залишаються судом без задоволення.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з ч.4 ст.127 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Позивачем заявлено відшкодування судових витрат понесених у зв`язку з проведенням експертних досліджень в сумі 55000 грн. На їх підтвердження позивачем було долучено до матеріалів справи договір про виконання послуг по незалежній оцінці №20/08 від 28.08.2023, акт прийому-передачі послуг по незалежній оцінці від 22.12.2023, платіжну інструкцію №196 від 30.08.2023 та платіжну інструкцію №3 від 04.01.2024.

Оскільки вказані документи є належними доказами на підтвердження понесених позивачем витрат, беручи до уваги, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, виходячи з того, що до матеріалів справи надано три звіти оцінювача, враховуючи, що судом задоволено вимоги в частині реальних збитків, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача двох третин від суми, сплаченої за проведення експертних досліджень, а саме 36666,67 грн.

Суд враховує, що при зверненні з позовом позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01.01.2024 прожитковий мінімум для працездатних осіб на рівні 3028 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача в дохід бюджету підлягає судовий збір в сумі 439293,20 грн відносно позовних вимог у задоволеній частині (2123783 + 27162430 грн = 29286213 грн * 1,5% = 439293,20 грн).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.75, 86, 127, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м.Москва, вул.Житня, 14, будівля 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі транс» (84206, Донецька область, м.Дружківка, вул.Енгельса, 110, ) реальні збитки за втрату нерухомого майна та транспортних засобів в розмірі 29286213 грн, що є еквівалентом 812475 доларів США, за офіційним курсом НБУ на дату оцінки майна 28.08.2023, та 36666,67 грн відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з проведенням експертних досліджень.

Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м.Москва, вул.Житня, 14, будівля 1) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 439293,20 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 13.02.2025.

Повний текст рішення складено 04.03.2025.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ю.О.Паляниця