РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2025Справа № 910/15568/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Петрук Б.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «УКРМЕТПРОМ»

до: 1. Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

2. Головного сервісного центру МВС в особі Територіального сервісного центру МВС № 1241 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС)

про визнання права власності на транспортний засіб та зобов`язання вчинити дії,

Представники сторін:

від позивача: Пихтін К.В.,

від відповідача-1: не з`явились,

від відповідача-2: не з`явились,

вільний слухач: Грецингер В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «УКРМЕТПРОМ» до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та Головного сервісного центру МВС в особі Територіального сервісного центру МВС № 1241 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС) про:

1) визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «УКРМЕТПРОМ» права власності на транспортний засіб - автомобіль легковий - загальний, універсал-В, марки «Skoda», моделі «Karoq», 2020 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане ТСЦ 1241;

2) зобов`язання Головного сервісного центру МВС в особі Територіального сервісного центру МВС № 1241 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС) зареєструвати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «УКРМЕТПРОМ» транспортний засіб - автомобіль легковий - загальний, універсал-В, марки «Skoda», моделі «Karoq», 2020 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане ТСЦ 1241.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем-1 права позивача на мирне володіння, користування та розпорядження своїм майном (транспортним засобом) відповідно до укладеного між відповідачем-1 та позивачем Договору фінансового лізингу № DN1DFLOWWTWN9-1 від 05.11.2020. Водночас, вимоги до відповідача-2 про зобов`язання здійснити реєстрацію транспортного засобу за позивачем є похідними від вимог про визнання права власності на транспортний засіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 прийнято даний позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/15568/24 та призначено підготовче засідання на 27.01.2025. Встановлено відповідачам строк для подання відзивів на позовну заяву, позивачу - строк для подання відповіді на відзиви.

30.12.2024 до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

30.12.2024 до суду через систему Електронний Суд від відповідача-2 надійшла заява про участь в судовому засіданні, призначеному на 27.01.2025, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

06.01.2025 до суду через систему Електронний Суд від відповідача-1 надійшла заява про участь в підготовчому засіданні 27.01.2025 та у всіх наступних судових засіданнях у справі № 910/15568/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Також 06.01.2025 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому заявлено, зокрема, вимогу про залишення позову без розгляду на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України, у зв`язку з підписанням позову особою, якою не підтверджено наявність повноважень із представництва інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «УКРМЕТПРОМ» належними доказами. Так, відповідач-1 зауважив, що у поданому на підтвердження повноважень адвоката Питхіна К.В. на представництво інтересів позивача ордері серії АЕ № 1342512 від 13.12.2024 не зазначено повністю найменування адвокатського бюро, яким видано цей ордер, що свідчить про відсутність обов`язкових реквізитів, визначених Положенням про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженим рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41.

07.01.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2.

09.01.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1.

10.01.2025 до суду через систему Електронний Суд від представника позивача надійшла заява про участь в підготовчому засіданні 27.01.2025 та у всіх наступних судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 та від 20.01.2025 задоволено заяви представників сторін про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

В підготовче засідання 27.01.2025 з`явилися представники сторін в режимі відеоконференції.

Представник відповідача-1 підтримав викладене у відзиві на позовну заяву клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з підписанням позову неуповноваженою особою.

Суд, розглянувши клопотання відповідача-1 про залишення позову без розгляду на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні даного клопотання через необґрунтованість, зважаючи на те, що у долученому до позову ордері серії АЕ № 1342512 від 13.12.2024 вказано, що його видано саме адвокатським бюро, тобто, зазначено його організаційно-правову форму та назву.

Враховуючи, що судом здійснено всі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті на 24.02.2025.

27.01.2025 до суду від представника відповідача-2 надійшла заява про участь в судовому засіданні 24.02.2025 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 вищевказану заяву представника відповідача-2 про участь в судовому засіданні 24.02.2025 в режимі відеоконференції задоволено.

17.02.2025 до суду від представника позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні, яке призначене на 24.02.2025, та у всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 вказану вище заяву представника позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів залишено без розгляду.

24.02.2025 до суду від відповідача-1 надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

В судове засідання 24.02.2025 з`явилися представники позивача та відповідача-2. Втім, у зв`язку з неподанням до суду доказів на підтвердження повноважень Грецингер В.М. із представництва інтересів відповідача-2, вказана особа брала участь у судовому засіданні як вільний слухач.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки явка представників відповідачів обов`язковою не визнавалась, а їх неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд уважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності представників відповідачів 1, 2.

Представник позивача в судовому засіданні 24.02.2025 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

В порядку ч. 1 ст. 233 ГПК України в судовому засіданні 24.02.2025 після закінчення судового розгляду справи ухвалено рішення по суті позовних вимог та проголошено його скорочений текст (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

05.11.2020 між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - Банк, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «УКРМЕТПРОМ» (надалі - ТОВ «ВП «УКРМЕТПРОМ», позивач, лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № DN1DFLOWWTWN9-1 (надалі - Договір), згідно з умовами якого Банк зобов`язався набути у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр Україна Плюс» (продавець) предмет лізингу (надалі - майно) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій (Додаток № 1) та передати його в користування лізингоодержувачу на строк, визначений у цьому Договорі, а лізингоодержувач зобов`язався сплатити Банку лізингові платежі в розмірі та порядку, визначеному цим Договором.

Строк лізингу - 36 місяців, що обчислюється з дати підписання сторонами Акту прийому-передачі майна, та який не може бути меншим одного року з моменту передачі майна лізингоодержувачу (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору загальна вартість майна за цим Договором становить 697 490,52 грн, ПДВ - 139 498,10 грн, усього до сплати - 836 988,62 грн, у т.ч. вартість пристрою GPS зі встановленням у розмірі 1510,62 грн.

Згідно з п. 2.2. Договору розмір, структура та строки сплати лізингових платежів встановлюється цим Договором та Додатком № 2 до нього.

Протягом усього строку цього Договору майно є власністю Банка. Майно переходить у власність лізингоодержувача після сплати Банку всієї суми лізингових та інших платежів за цим Договором, але не раніше одного року з моменту передачі майна лізингоодержувачу (п. 4.1. Договору).

Цей Договір є належною і достатньою підставою для переходу майна у власність лізингоодержувача після сплати Банку всієї суми лізингових та інших платежів за цим Договором. Укладення додаткових договорів тощо для переходу майна у власність лізингоодержувача не вимагається (п. 4.3. Договору).

Пунктом 6.2.1. Договору визначено обов`язок Банку із придбання у зазначеного лізингоодержувачем у заявці продавця у власність майно, передання його в платне користування лізингоодержувачу на умовах цього Договору відповідно до Додатку № 1, в обумовлені цим Договором строки, а також після сплати всієї суми лізингових та інших платежів, передбачених цим Договором, передання майна у власність лізингоодержувача з урахуванням умов, передбачених п. 4.1. цього Договору.

Відповідно до п. 11.1 Договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за ним.

У Специфікації майна, яка є Додатком № 1 до Договору, визначено характеристику майна, а саме: найменування - автомобіль Skoda, моделі Karoq, 2020 року випуску, серійний номер НОМЕР_1, вартість майна - 835 478,00 грн.

Вказаний автомобіль зареєстрований на праві власності за Банком, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданим ТСЦ 1241.

Додатком № 2 до договору сторони погодили графік платежів.

Матеріали справи свідчать, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання перед Банком за Договором і здійснив на користь відповідача-1 передбачені Договором платежі, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу від 02.11.2023.

Відповідно до акту приймання-передачі транспортного засобу від 02.11.2023 здійснено приймання-передачу транспортного засобу марки (моделі) Skoda Karoq, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) НОМЕР_4 , видане ТСЦ 1241.

02.11.2023 Банком видано наказ № DN1DFLOWWTWN9-1, яким наказано головному бухгалтеру Банку зняти автомобіль Skoda Karoq, номер кузова НОМЕР_1 з балансу Банку для подальшої перереєстрації на ТОВ «ВП «УКРМЕТПРОМ» (), доручено перереєстрацію вказаного автомобіля в сервісному центрі МВС - директору ТОВ «ВП «УКРМЕТПРОМ» Нестеренко В.А.

У зв`язку з цим банком була видана довіреність від 02.11.2023, якою директор позивача був уповноважений на здійснення від імені Банку перереєстрації автомобіля марки Skoda Karoq VIN НОМЕР_1 , що належить Банку.

Також відповідач подав заяву, адресовану центру МВС, якою банк просив здійснити перереєстрацію належній організації вищевказаного транспортного засобу на виконання договору фінансового лізингу.

Проте ТСЦ МВС № 1241 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС) було відмовлено у перереєстрації автомобіля марки Skoda Karoq VIN НОМЕР_1 на ТОВ «ВП «УКРМЕТПРОМ» з посиланням на те, що у Єдиному реєстрі боржників наявні записи про боржника - АТ КБ «Приватбанк».

У зв`язку з відмовою Регіонального сервісного центру у перереєстрації транспортного засобу, ТОВ «ВП «УКРМЕТПРОМ» звернулося із даним позовом до суду, у якому просить визнати за ним право власності на транспортний засіб - автомобіль легковий - загальний, універсал-В, марки «Skoda», моделі «Karoq», 2020 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , зобов`язавши ТСЦ МВС № 1241 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС) зареєструвати за позивачем вказаний транспортний засіб.

Відповідач-1 не заперечував право власності позивача на транспортний засіб, який перейшов до останнього у зв`язку із виконанням умов договору фінансового лізингу, втім, зазначав про неефективність обраного позивачем способу захисту, оскільки навіть у випадку визнання судом права власності позивача на автомобіль Skoda Karoq VIN НОМЕР_1, підстава для відмови у здійсненні перереєстрації не відпаде. Також Банк вказував на те, що він не є належним відповідачем за даним позовом, оскільки між ним та позивачем відсутній спір про право.

Відповідач-2 також заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що відмова у здійснення реєстраційних дій щодо спірного автомобіля є законною та обґрунтованою. Відповідач-2 вказував про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання останнього провести реєстрацію за позивачем права власності на автомобіль, оскільки це буде втручанням у дискреційні повноваження органу реєстрації. Крім того, відповідач-2 заперечував щодо визначення його в якості відповідача, зазначаючи, що він не є суб`єктом спірних матеріально-правових правовідносин та не заперечує право власності позивача на автомобіль.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України. Аналогічні положення містить ст. 20 ГК України.

Одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, є визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 19.05.2020 у справі №916/1608/18.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Наведений правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц та від 13.07.2022 у справі №645/6151/15-ц.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №914/904/17 та в пункті 14 постанови Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №923/1283/16.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач набув у власність транспортний засіб марки Skoda Karoq VIN НОМЕР_1 внаслідок належного виконання ним умов Договору, укладеного з Банком, а також у зв`язку із підписанням сторонами вказаного Договору 02.11.2023 акту приймання-передачі вказаного транспортного засобу.

У відзиві на позовну заяву Банк вказав, що ним визнається та не заперечується право власності позивача на вищезазначений автомобіль.

Згідно з ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Крім цього, як вбачається із листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) ТСЦ МВС № 1241 № 31/29/1241/17-10630-2024 від 23.10.2024 відмова у здійсненні перереєстрації пов`язана не у зв`язку з наявністю у ТСЦ МВС № 1241 сумнівів або претензій щодо права власності позивача на транспортний засіб, а виходячи з наявності в Єдиному реєстрі боржників відомостей про Банк, як боржника та попереднього власника.

Отже, суд доходить висновку про відсутність підстав для звернення позивача за захистом цього права в судовому порядку відповідно до статей 16, 392 ЦК України, оскільки Банком не оспорюється право позивача на транспортний засіб марки Skoda Karoq VIN НОМЕР_1, як і не ставиться під сумнів дійсність документів, відповідно до яких позивачу передано у власність вказаний автомобіль.

Саме ж по собі встановлення судом факту, що має юридичне значення (підтвердження права позивача на транспортний засіб) не стосується захисту права цивільного та не спроможне відновити порушені права позивача за даних обставин, а відтак задоволення позовної вимоги про визнання права власності на транспортний засіб не є ефективним способом захисту прав ТОВ «ВП «УКРМЕТПРОМ».

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (позиція Верховного Суду у постанові від 19.09.2023 у справі № 910/19668/21).

Щодо заявленої до Головного сервісного центру МВС в особі Територіального сервісного центру МВС № 1241 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС) позовної вимоги про зобов`язання зареєструвати за позивачем транспортний засіб, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначення прав, обов`язків і відповідальності суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання регулюються Законом України «Про дорожній рух».

Положеннями статей 4, 34 вказаного Закону передбачено, що до компетенції Кабінету Міністрів України віднесені повноваження щодо визначення порядку здійснення державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів. Державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено-числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням і видачею реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (надалі - Порядок) державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Вказаним пунктом Порядку визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 викладено висновок про те, що положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.

Судом встановлено, що автомобіль був переданий позивачу, втім означена передача не призвела до реєстрації автомобіля за позивачем у зв`язку із перебуванням Банку у Єдиному реєстрі боржників.

Відповідно до п. 15 Порядку державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів здійснюються після проведення уповноваженими особами сервісного центру МВС перевірки відповідних документів та/або відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державному Реєстрі атестованих судових експертів, автоматизованій базі даних про розшукувані транспортні засоби, банку даних Генерального секретаріату Інтерполу, перевірки відомостей про обмеження відчуження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та відомостей про документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування), що містяться в Єдиному державному демографічному реєстрі (крім внутрішньо переміщених осіб, інформація щодо яких підтверджується даними Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб), відомостей про особу, що містяться в Єдиному реєстрі боржників, відповідних базах даних та державних реєстрах щодо осіб, які перебувають у розшуку, перевірки дійсності довіреності за Єдиним реєстром довіреностей, дійсності сертифіката відповідності за Державним реєстром сертифікатів відповідності транспортних засобів, виданих уповноваженими органами або органами із сертифікації, та реєстром виданих сертифікатів типу транспортних засобів та обладнання, що формується за повідомленнями уповноважених органів, і сертифікатів відповідності нових транспортних засобів, виданих виробником, документів, що підтверджують правомірність придбання, отримання відомостей щодо митного оформлення транспортних засобів, а також установлення відповідності конструкції вимогам правил та нормативів шляхом отримання відповідних відомостей із таких баз даних і реєстрів. За результатами таких перевірок на заяві власника транспортного засобу робиться відповідний напис про їх проведення, що засвідчується підписом уповноваженої особи сервісного центру МВС із зазначенням прізвища, власного імені, по батькові (за наявності) і дати (крім випадків подання заяви в електронній формі через електронний кабінет водія або засобами Порталу Дія). У разі наявності відомостей про розшук транспортного засобу його реєстрація, перереєстрація (крім випадків, визначених абзацом одинадцятим пункту 40 цього Порядку), зняття з обліку не здійснюються. Реєстрація транспортного засобу, щодо якого в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна є відомості про обмеження відчуження, здійснюється за наявності письмової згоди обтяжувача (заставодержателя), крім випадків переходу права власності на транспортний засіб у порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні.

Абзацом 8 п. 15 Порядку передбачено, що у разі надходження до сервісного центру МВС звернення щодо транспортного засобу, відомості про власника якого містяться в Єдиному реєстрі боржників, перереєстрація транспортного засобу не здійснюється, крім випадків, коли:

перереєстрація транспортного засобу не пов`язана з його відчуженням;

транспортний засіб придбано на електронному аукціоні в порядку, установленому статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження»;

транспортний засіб отримано в рахунок погашення боргу в порядку, установленому статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження»;

транспортний засіб придбано в порядку, установленому статтею 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»;

транспортний засіб безоплатно отримано відповідно до пункту 14 Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 р. № 985 (Офіційний вісник України, 2002 р., № 29, ст. 1371; 2016 р., № 82, ст. 2707).

Отже, центр МВС, відмовляючи у перереєстрації транспортного засобу на позивача, діяв відповідно до приписів п. 15 Порядку.

Водночас, враховуючи вищенаведені положення Порядку, сервісні центри МВС наділені дискреційними повноваженнями у вирішенні питань реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів.

Як убачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Р (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Проте, у рамках даної справи позивач не оскаржує прийняте відповідачем-2 рішення щодо відмови у здійсненні перереєстрації транспортного засобу, а просить зобов`язати сервісний центр МВС одразу вчинити відповідні реєстраційні дії, тобто, фактично без здійснення передбаченої законом перевірки поданих для реєстрації документів та відомостей.

За таких обставин та зважаючи на те, що відповідач-2, відмовляючи у здійсненні перереєстрації транспортного засобу, діяв у межах своїх дискреційних повноважень та останнім саме речове право позивача на спірний автомобіль не оскаржується, суд дійшов висновку про те, що Головний сервісний центр МВС в особі Територіального сервісного центру МВС № 1241 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС) не є належним відповідачем, а заявлені до останнього вимоги не можуть бути задоволені зважаючи на раніше зазначені висновки суду щодо обрання позивачем неефективного способу захисту свого права власності на транспортний засіб.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом,

Отже, підсумовуючи викладене вище, виходячи з меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені фактичні обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано: 04.03.2025.

Суддя Т. Ю. Трофименко