ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. ЧернівціСправа № 926/2712/24

Суддя Господарського суду Чернівецької області Миронюк Сергій Олександрович, за участю помічника судді Боднарчука В.В., який за дорученням судді здійснює повноваження секретаря судового засідання, розглянувши матеріали справи

за позовом Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, м. Чернівці

до Чернівецької обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів), м. Чернівці

про звільнення приміщення

представники сторін не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Управління комунальної власності Чернівецької міської ради звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Чернівецької обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) про звільнення нежилого приміщення загальною площею 100,9 кв.м., розташованого за адресою: м. Чернівці, вул. Шевченка Тараса, 34.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач після припинення дії договору позички нерухомого майна №191/БО від 03.11.2014 безпідставно користується нежилими приміщеннями по вул. Шевченка Тараса, 34, які перебувають у власності Чернівецької міської територіальної громади.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2024 справу №926/2712/24 передано на розгляд судді Миронюку С.О.

Ухвалою від 28.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.11.2024.

Ухвалою від 26.11.2024 відкладено підготовче засідання на 17.12.2024.

Ухвалою від 17.12.2024 продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 22.01.2025.

Ухвалою від 22.01.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 20.02.2025.

19.02.2025 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача.

У судове засідання 20.02.2025 представники сторін не з`явилися.

В силу приписів ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Суд зазначає, що ухвали по справі №926/2712/24, зокрема, і ухвала від 22.01.2025, з повідомленням про дату, час і місце судового засідання надсилались на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

До суду поверталися без вручення адресовані відповідачу поштові відправлення з ухвалами суду, в тому числі і з ухвалою від 22.01.2025, з зазначенням причин невручення адресат відсутній за вказаною адресою.

В силу приписів ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виходячи зі змісту статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, суд дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2020 року у справі № 904/2584/19.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.03.2021 року у справі № 910/1487/20, де зазначено, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1, 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Крім того, за змістом статті 2 Закону України Про доступ до судових рішень, кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвали суду у даній справі оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, отже, відповідач мав можливість ознайомитися з текстом цих ухвал.

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відтак, враховуючи належне повідомлення сторін про дату, час і місце проведення судового засідання, беручи до уваги заяву позивача від 19.02.2025, з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін у справі, дотримання розумності строку розгляду справи та за умови достатності наявних у справі матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд дійшов висновку про те, що неявка в судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Згідно Свідоцтва про право власності від 23.05.2006 територіальній громаді м. Чернівців на праві комунальної власності належать нежитлові приміщення, розташовані за адресою м. Чернівці, вул. Шевченка Тараса, 34, нежилі приміщення підвалу в житловому будинку літ.А загальною площею 100,90 кв.м., що складаються з приміщень 1-1-1-10.

03.11.2014 між Департаментом економіки Чернівецької міської ради, правонаступником якого є Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, (позивач, позичкодавець) та Чернівецькою обласною організацією Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) (відповідач, користувач) укладено договір позички № 191/БО нерухомого майна.

Відповідно до п. 1.1. договору, позичкодавець укладає договір позички з користувачем на новий термін на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 19.01.1999 №45/2 і заяви від 20.10.2014 №02/01-11-3209/0 та продовжує користувачу строкове користування нежилим приміщенням, загальною площею 100,9 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Чернівці, вул. Шевченка Тараса, 34, в підвалі будинку, з метою використання його під офіс (надалі об`єкт позички або майно).

Об`єкт є переданим орендарю по акту приймання-передання, складеному сторонами 21.09.2011 до договору від 21.09.2011 №69/БО.

Об`єкт позички належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернівців і знаходиться на балансі КЖРЕП №09 (п. 1.3. договору).

Договір укладено строком на два роки й одинадцять місяців, що діє з 03.11.2014 до 02.10.2017 включно (п. 1.4. договору).

Користувач зобов`язаний після закінчення строку дії договору у разі не продовження його на новий термін, чи у випадку його дострокового розірвання, протягом трьох робочих днів передати позичкодавцю за актом приймання-передання об`єкт позички в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі майна в позичку, з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати позичкодавцеві збитки, в разі погіршення стану або втрати (повної чи часткової) об`єкта позички (п. 4.1.14. договору).

Договір припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено (п. 7.2. договору).

06.10.2017 сторони уклали додатковий договір №1, яким продовжили строк дії договору позички нерухомого майна №191/БО від 03.11.2014 до 02.09.2020 (включно).

13.08.2020 відповідач звернувся до позивача з заявою щодо продовження договору позички від 03.11.2014 №191/БО нерухомого майна.

Листами від 15.07.2020 №02/01-17/1221 та 20.08.2020 №02/01 17/1517 позивач повідомив відповідача про відсутність можливості укласти договір позички на новий термін, про неможливість безоплатно використовувати приміщення та запропоновано добровільно звільнити приміщення, у зв`язку з тим, що 03.10.2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ, яким визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992 з дня введення в дію Закону України №157.

Рішенням Чернівецької міської ради від 22.02.2022 №692 затверджено положення про управління комунальної власності Чернівецької міської ради.

Згідно п.1.6. Положення про управління комунальної власності Чернівецької міської ради, управління є правонаступником Департаменту економіки Чернівецької міської ради та Департаменту розвитку Чернівецької міської ради, зокрема в частині укладених до дати затвердження цього Положення договорів оренди та позички нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади міста Чернівців.

Таким чином, управління комунальної власності Чернівецької міської ради є правонаступником Департаменту розвитку та Департаменту економіки Чернівецької міської ради.

Листами від 02.12.2021 №14/03/999, від 09.03.2023 №14/003/463 було повідомлено відповідача про те, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами аукціону, запропоновано звільнити приміщення та передати його по акту приймання-передання відповідачу.

Відповідач звернувся до виконавчого комітету Чернівецької міської ради з листом про включення спірного майна до переліку другого типу нерухомого майна Чернівецької міської територіальної громади.

Чернівецькою міською радою було надано відповідь від 06.04.2023 №01/0211/804 та запропоновано звернутись з дотриманням вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку №483 через електронну торгову систему із відповідною заявою.

Згідно з п.1.1 рішення Чернівецької міської ради від 25.01.2024 №1619 нежитлові приміщення які розташовані за адресою по вулиці Шевченка Тараса, 34 включено до Переліку другого типу.

Відповідач не подав у встановлені строки відповідної заяви у визначеній законодавством формі, з використанням електронної системи.

01.08.2024 позивач звернувся до відповідача з претензією про врегулювання відносин щодо користування майном шляхом його повернення.

Станом на дату подання позовної заяви відповідач добровільно не звільнив нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Чернівці, вул. Шевченка Тараса, 34 та не передав його позивачу за актом повернення майна.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Користувач зобов`язаний повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання (п. 3 ч. 2 ст. 833 Цивільного кодексу України).

Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (ст. 836 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму (ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України).

Договір позички припиняється у разі смерті фізичної особи або ліквідації юридичної особи, якій річ було передано в користування, якщо інше не встановлено договором (ст. 835 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

03.10.2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-ІХ, яким визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-ХІІ від 10.04.1992 з дня введення в дію цього Закону.

Вказаний Закон є спеціальним та таким, що регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим. Дія цього Закону не поширюється на відносини концесії державного та комунального майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку, крім передачі релігійній організації в безоплатне користування або позичку державного або комунального майна, яке є культовим майном, зокрема культовою будівлею, спорудою, з метою проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, процесій, ритуалів, молитов, служінь, релігійних зібрань, релігійної освіти та забезпечення інших видів релігійної практики в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 134, 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених законом випадках.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України).

Стаття 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) також зазначає, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Як встановлено судом, відповідач використовував спірні приміщення на підставі укладеного між сторонами договору позички.

Договір укладено строком на два роки й одинадцять місяців, що діє з 03.11.2014 до 02.10.2017 включно (п. 1.4. договору).

06.10.2017 сторони уклали додатковий договір №1, яким продовжили строк дії договору позички нерухомого майна №191/БО від 03.11.2014 до 02.09.2020 (включно).

Договір припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено (п. 7.2. договору).

Таким чином, з врахуванням укладеного між сторонами додаткового договору, строк договору позички № 191/БО нерухомого майна від 03.11.2014 закінчився 02.09.2020.

Користувач зобов`язаний після закінчення строку дії договору у разі не продовження його на новий термін, чи у випадку його дострокового розірвання, протягом трьох робочих днів передати позичкодавцю за актом приймання-передання об`єкт позички в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі майна в позичку, з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати позичкодавцеві збитки, в разі погіршення стану або втрати (повної чи часткової) об`єкта позички (п. 4.1.14. договору).

01.08.2024 позивач звернувся до відповідача з претензією про врегулювання відносин щодо користування майном шляхом його повернення.

Однак, спірне приміщення позивачу не повернуте.

Враховуючи вищезазначене, судом встановлено, що обов`язок користувача повернути майно після припинення договору позички передбачений нормами чинного законодавства, а також умовами договору, та є таким, що настав, беручи до уваги, що спірне приміщення відповідачем не повернуте, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими.

Як визначено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі Руїз Торіха проти Іспанії вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стандарт доказування вірогідності доказів, який на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказаної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20.

На підставі викладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини припинення договору позички № 191/БО нерухомого майна від 03.11.2014 та неповернення користувачем спірного майна, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача звільнити нежиле приміщення є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 статті 129 ГПК України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 73-75, 77, 79, 86, 129, 130, 194, 196, 219, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати Чернівецьку обласну організацію Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) (58001, м. Чернівці, вул. Шевченка, 34, ) звільнити та повернути Управлінню комунальної власності Чернівецької міської ради (58002, м.Чернівці, вул. Петровича Якоба, 18, ) нежитлові приміщення загальною площею 100,9 кв.м., розташовані за адресою: м. Чернівці, вул. Шевченка Тараса, 34 з дня набрання рішенням законної сили.

3. Стягнути з Чернівецької обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) (58001, м. Чернівці, вул. Шевченка, 34, ) на користь Управління комунальної власності Чернівецької міської ради (58002, м. Чернівці, вул. Петровича Якоба, 18, ) судовий збір в сумі 3028,00 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.02.2025.

Суддя С.О.Миронюк