ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року Справа №906/718/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Гудак А.В.

суддя Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Переходько К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Лебединський О.В." на рішення Господарського суду Житомирської області від 05.12.2024 (суддя Лозинська І.В., повний текст рішення складено 12.12.2024)

за позовом Керівника Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вчорайшенської сільської ради

до 1) ОСОБА_1

2) ОСОБА_2

3) Фермерського господарства "Лебединський О.В."

про витребування земельної ділянки

за участю:

прокурора - Гарбарука В.А.,

представника позивача - не з`явився,

представника відповідача-1 - не з`явився,

представника відповідача-2 - не з`явився,

представника відповідача-3 - Новокщонової О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 05.10.2024 позов задоволено. Витребувано на користь Вчорайшенської сільської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Фермерського господарства "Лебединський О.В." земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства площею 9,0010 га з кадастровим номером :06:000:0077, яка знаходиться на території Малочернявського старостинського округу Вчорайшенської сільської ради за межами населених пунктів. Стягнуто з Вчорайшенської сільської ради на користь Житомирської обласної прокуратури 3613,96 грн судового збору.

При розгляді справи судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні відомості, на підставі яких можна зробити переведення умовних кадастрових гектарів в реальну площу земельної ділянки, для надання оцінки дотримання Вчорайшенською сільською радою вимог пп. "а" ч. 1 ст. 121 ЗК України при прийнятті спірного рішення.

Окрім того, господарський суд зауважив, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (в редакції, чинній на дату винесення сільською радою рішення), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, одержана нею, ним за час шлюбу із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Аналізуючи положеннями ст. 116, 118, 121 ЗК України, суд першої інстанції вказав, що зазначені норми однозначно встановлюють особистий характер права на приватизацію земельної ділянки, з огляду на що суд відхилив заперечення фермерського господарства щодо неврегульованості законодавством правового режиму земельної ділянки, набутої подружжям у спільну сумісну власність, як безпідставні.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши наявність порушень законодавства, допущених під час винесення рішення Вчорайшенською сільською радою від 24.10.2019 №372 про передачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 9,0010 га з кадастровим номером :06:000:0077 для ведення фермерського господарства, врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо обраного прокурором способу захисту, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги.

Враховуючи те, що Житомирським апеляційним судом у постанові від 13.05.2024 повідомлено заступника керівника окружної прокуратури, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарських судів, що одночасно передбачає право на звернення прокурора для захисту інтересів держави повторно, однак до суду іншої юрисдикції, та не встановлення будь-яких обмежень у Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строку позовної давності, суд вказав, що звернення прокурора до суду у даному випадку також відбулося в межах позовної давності, а тому підстави для застосування позовної давності відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фермерське господарство "Лебединський О.В." звернулось з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апелянт, зокрема, вказує, що судом першої інстанції не з`ясовано, чи відповідає розмір спірної земельної ділянки, переданої у спільну сумісну власність відповідачів 1-2 розміру, встановленому чинним законодавством, для безоплатної передачі у приватну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення відповідно до п. "а" ч.1 ст.121 ЗК України.

Вважає, що з рішення суду не вбачається, які саме порушення і ким було допущено при передачі у приватну власність відповідачів-1, 2 спірної земельної ділянки, а тому судом не встановлено всіх обставин справи, з яких достеменно було б відомо про наявність порушень законодавства під час прийняття Вчорайшенською сільською радою рішення №372 від 24.10.2019.

Крім того, зазначає, що наявність/відсутність порушення інтересу суспільства є обставиною, що має значення для всебічного та повного розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення в даній справі. Проте, судом першої інстанції ці обставини не досліджено, доводи відповідача-3 залишились поза увагою суду та повністю проігноровані, а порушення інтересу суспільства в ході розгляду даної справи судом першої інстанції не встановлено.

Скаржник звертає увагу суду, що законодавство України не містить обмежень чи заборон щодо передачі у спільну сумісну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення, в тому числі і шляхом безоплатної приватизації. Законодавство хоча і містить обмеження розміру земельної ділянки, що може бути передана у приватну власність безоплатно, але прокурором невідповідність розміру спірної земельної ділянки не доведена, а судом першої інстанції - не встановлена.

Також вказує, що із аналізу ст.116 ЗК України не вбачається, що передача земельної ділянки у власність здійснюється шляхом передачі саме в особисту (індивідуальну) власність кожного громадянина окремо, а ст.121 ЗК України лише встановлює норми безоплатної приватизації, і жодним чином не встановлює порядок чи спосіб набуття земельної ділянки у приватну власність шляхом приватизації.

При цьому, вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.6 ст.118 ЗК України, оскільки з них прямо випливає, що особи (декілька осіб), які мають намір вести фермерське господарство, мають право набути безоплатно у приватну власність земельну ділянку для ведення фермерського господарства в межах норм безоплатної приватизації. Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо особистого характеру права на приватизацію земельної ділянки є помилковим і таким, що не відповідає нормам матеріального права.

Апелянт з урахуванням ст.57 СК України, ст.89 ЗК України зазначає, що якщо земельна ділянка може перебувати у спільній сумісній власності подружжя та членів фермерського господарства, то може і набуватись у спільну сумісну власність. При цьому, жодною нормою законодавства не встановлено будь-яких обмежень в частині виду права власності (спільна сумісна, спільна часткова чи особиста) чи привілеїв такому порядку набуття права приватної власності як безоплатна приватизація.

Щодо представництва прокурором інтересів держави у даній справі, скаржник вказує, що позивач (Вчорайшенська сільська рада) у спірних правовідносинах при реалізації свого права власника земельної ділянки здійснювати розпорядження спірною земельною ділянкою, діяла не як суб`єкт владних повноважень, а як суб`єкт цивільних правовідносин, що в свою чергу виключає підстави для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в особі Вчорайшенської сільської ради в даному спорі.

Також судом першої інстанції повністю проігноровано той факт, що строк позовної давності в даному спорі минув, а прокуратура не зверталась до суду з заявою про поновлення строку позовної давності.

У відповідності до ст.263 ГПК України, прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, вказує, що враховуючи в сукупності положення ст. 116, 118, 121 ЗК України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказані норми однозначно встановлюють особистий характер права на приватизацію земельної ділянки. Тобто, Земельний кодекс України не передбачає можливість одержання громадянами у спільну сумісну власність земельних ділянок для ведення фермерського господарства шляхом їх безоплатної приватизації.

Однак, сесією Вчорайшенської сільської ради при прийнятті рішення №372 від 24.10.2019 вказані вимоги законодавства не враховано та передано спірну земельну ділянку спільну сумісну власність відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вважає, що спірна земельна ділянка до реєстрації права власності на неї за відповідачами (фізичними особами) знаходилась у власності територіальної громади і будь-які дії з розпорядження нею мали вчинятися розпорядником - сільською радою виключно на підставі та в порядку, визначеному законодавством і лише в інтересах територіальної громади. Суспільний інтерес, який полягає у поверненні у розпорядження громади земельної ділянки, забезпеченні рівності можливостей всіх громадян використати право на землю, переважає приватний інтерес відповідачів-1, 2 у отриманні спірної земельної ділянки.

Прокурор просив залишити апеляційну скаргу відповідача-3 без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 05.12.2024 - без змін.

У судове засідання, призначене на 17.02.2025 року, позивач та відповідачі-1, 2 не забезпечили явку уповноважених представників, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце проведення судового засідання (т.2, а.с.176, 179, 181-186).

Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи приписи ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги належне повідомлення учасників справи про розгляд справи та той факт, що їх явка в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та відповідачів-1, 2.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Вчорайшенської сільської ради від 24.10.2019 №372 на підставі клопотань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 21.10.2019 (т.1, а.с.36-46, 50) передано вказаним особам, які є подружжям (т.1, а.с.223), безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку пл. 9,0010 га к.н. :06:000:0077 для ведення фермерського господарства, на території Малочернявського старостинського округу Вчорайшенської сільської ради за межами населених пунктів (т.1, а.с.35).

Вказана земельна ділянка передана сільській раді з державної у комунальну власність на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-1766/14-19-СГ та акта приймання-передачі від 18.06.2019 (т.1, а.с.218-222).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 14.11.2019 зареєстровано право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 9,0010 га з к.н. :06:000:0077 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1, а.с.48).

19.12.2019 зареєстровано Фермерське господарство "Лебединський О. В.", одним із засновників якого є ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 3.1.1 статуту Фермерського господарства "Лебединський О. В." (в новій редакції), затвердженого протоколом зборів засновників господарства від 15.06.2020 №2, однією із його членів є ОСОБА_2 (т.1, а.с.63-74).

Пунктом 8.1 статуту передбачено, що фермерське господарство створене та здійснює свою господарську діяльність, серед іншого, на земельній ділянці площею 9,0010 га з к.н. :06:000:0077.

Прокурор, вважаючи незаконним та прийнятим з порушенням вимог земельного законодавства рішення Вчорайшенської сільської ради про відведення у спільну сумісну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, звернувся з даним позовом до сулу про витребування спірної земельної ділянки.

Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Статтею 80 Земельного кодексу України (далі ЗК України) встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Судами встановлено, спірна земельна ділянка належать до земель комунальної власності та її власником є територіальна громада в особі Вчорайшенської сільської ради.

Частиною 1 ст.12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями територіальних громад.

Суспільний інтерес у поверненні спірних земельних ділянок до державної (комунальної) власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю.

Зміст приписів ст.387-388 ЦК України свідчить, що предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Таким чином, враховуючи, що позовною вимогою у даній справі є витребування земельної ділянки, яка вибула з володіння власника, прокурор вірно визначив позивачем Вчорайшенську сільську раду як неволодіючого майном власника.

Частиною 3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до абз.1-3 ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів, із врахуванням листа Бердичівської окружної прокуратури від 16.05.2024 (т.1, а.с.75-82) до Вчорайшенської сільської ради, надісланого у зв`язку із виявленими порушеннями з метою вжиття належних заходів реагування для поновлення інтересів територіальної громади, та вирішення питання щодо ініціювання відповідного позову в інтересах держави самостійно, а також листа-повідомлення від 24.06.2024 (т.1, а.с.98-103) про наявність підстав для представництва інтересів держави прокурором, дійшла висновку про дотримання прокурором вимог ст.53 ГПК України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру" для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, оскільки позивач належним чином не здійснив захист порушених інтересів держави в спірних правовідносинах, у зв`язку з чим у прокурора були обґрунтовані правові підстави для звернення з даним позовом до суду.

Крім того, враховуючи обізнаність Вчорайшенської сільської ради про необхідність захисту інтересів держави, наявність відповідних повноважень для їх захисту шляхом самостійного звернення з відповідним позовом до суду, а також приймаючи до уваги лист від 29.05.2024 року (т.1, а.с.83-97), яким сільська рада повідомила про невизнання наявності будь-яких порушень при прийнятті спірних рішень та відсутність будь-якого спору з ФГ "Лебединський О.В.", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також відповідно про невжиття заходів претензійно-позовного характеру, відсутність будь-яких посилань на вчинення дій для усунення виявлених порушень в майбутньому, апеляційний суд вважає, що відповідний орган фактично усунувся від реалізації повноважень по захисту інтересів держави, що свідчить про його бездіяльність.

Суд апеляційної інстанції також зауважує, що якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абз.1 ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру". У цьому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про свідоме нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом.

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №927/172/21, від 28.06.2022 у справі №916/1283/20, від 13.09.2022 у справі №910/14844/21.

Окрім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, зокрема, щодо того, що орган місцевого самоврядування повинен виступати відповідачем у даній справі, у зв`язку з посиланням прокурора на порушення вказаним органом приписів земельного законодавства при передачі спірної земельної ділянки.

Як вбачається з п.38 вказаної постанови ВП ВС, перед касаційним судом у цій справі постало питання щодо комплексного застосування норм матеріального та процесуального права, а саме ч.3, 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" та ч.4, 5 ст.53 ГПК України, при вирішенні спорів про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування або органів державної виконавчої влади, визнання недійсними договорів купівлі-продажу або оренди, укладених на підставі цих рішень, та про повернення земельних ділянок цьому органу як одному з відповідачів.

Натомість, при зверненні з позовом до суду у даній справі, прокурором не оспорюються рішення органу місцевого самоврядування, а заявлено лише віндикаційну вимогу про витребування земельної ділянки.

Апеляційний суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, п.9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, п.8.13; від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, п.180).

Згідно з п.95-96, 147-148 постанови від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, на яку посилається апелянт, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що прокурор оскаржив рішення Черкаської міської ради, саме тому визначив останню відповідачем. Крім того, Черкаська міська рада, здійснюючи право розпорядження землею в межах територіальної громади, є учасником цивільних правовідносин (стороною договору оренди землі), а також своїм Рішенням від 17.11.2016 Черкаська міська рада змінила цільове призначення земельної ділянки та на підставі зазначеного рішення уклала зміни до договору оренди землі. Рішення Черкаської міської ради від 17.11.2016 (у частині зміни цільового призначення земельної ділянки) не вичерпало своєї дії шляхом виконання (укладенням відповідного договору тощо), Зазначене рішення наразі є чинним та породжує відповідні правові наслідки.

Із аналізу п.95-96, 147-148 постанови ВП ВС від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, на яку посилається апелянт, вбачається, що прокурор оскаржив рішення Черкаської міської ради (у частині зміни цільового призначення земельної ділянки), яке не вичерпало своєї дії шляхом виконання (укладенням відповідного договору тощо), з огляду на що є чинним та породжує відповідні правові наслідки, саме тому визначив останню відповідачем. Орган місцевого самоврядування, який порушив права територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів територіальної громади, оскільки орган місцевого самоврядування прокурором правомірно визначений відповідачем.

Натомість, у справі №906/718/24 рішення органу місцевого самоврядування не оскаржується, оскільки воно вичерпало свою дію, Вчорайшенська сільська рада не є учасником цивільних правовідносин (стороною договору), а є суб`єктом владних повноважень уповноваженим представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, але будь-яких заходів на усунення порушень не здійснила, а тому наявні підстави для представництва інтересів держави в суді прокурором в особі Вчорайшенської сільської ради з урахуванням п.140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.

Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову у даній справі, посилання відповідача на неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №925/1133/18 відхиляються колегією суддів, вказана справа не є подібною до справи №906/718/24, а висновки Верховного Суду не підлягають до застосування у даній справі, у зв`язку з їх нерелевантністю до спірних правовідносин.

Окрім того, щодо правової позиції позивача у даній справі та не підтримання позову прокурора, апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в п.55 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, та Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19, згідно яких при вирішенні питання про необхідність звернення до суду з позовом компетентний орган може діяти в умовах конфлікту інтересів. Для врахування цих обставин ст.55 ГПК України передбачає, зокрема, таке правило: відмова компетентного органу від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті

Отже, враховуючи викладене, прокурор наділений правом вимагати розгляду справи по суті навіть у разі, якщо компетентний орган відмовляється від поданого прокурором в інтересах держави позову, та відповідно вказані обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом ст.3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. "в" ч.3 ст.116 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено в ст.118 ЗК України (в редакції, чинній на дату винесення сільською радою рішення), відповідно до ч.6 якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення фермерського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7 ст.118 ЗК України).

Підпунктом "а" ч. 1 ст. 121 ЗК України (в редакції, чинній на дату винесення сільською радою рішення) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Вчорайшенської сільської ради від 24.10.2019 №372 на підставі клопотань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 21.10.2019 передано вказаним особам, які є подружжям, безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку пл. 9,0010 га к.н. :06:000:0077 для ведення фермерського господарства, на території Малочернявського старостинського округу Вчорайшенської сільської ради за межами населених пунктів.

У відповідності до ч.3 ст.355 ЦК України, право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Поняття права спільної сумісної власності та реалізація такого права врегульована ст.368-372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема, ч.1 ст.368 ЦК України визначає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч.1, 2 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що внаслідок набуття особами права спільної сумісної власності в останніх виникають абсолютно рівні майнові права щодо об`єкта права власності. Тобто кожен із співвласників наділений правом володіти і користуватися в цілому об`єктом права власності, проте розпоряджатися ним лише за згодою іншого співвласника.

У праві спільної сумісної власності неможливо виокремити обсяг такого права та межі його об`єкта в матеріальному світі, на які будуть поширюватися права одного співвласника по відношенню до прав іншого співвласника.

Колегія суддів звертає увагу, що обов`язковою умовою в процесі приватизації земельної ділянки для ведення фермерського господарства є визначення його розміру в залежності від умов, передбачених ст.121 ЗК України.

При цьому, правова конструкція права спільної сумісної власності осіб на одну земельну ділянку унеможливлює реалізацію, визначену п. "а" ч. 1 ст. 121 ЗК України, обов`язкової умови щодо врахування умовного кадастрового гектара як величини, яка забезпечує рівність прав осіб на набуття у власність земельної ділянки в процедурі приватизації для ведення фермерського господарства та в процедурі розпаювання сільськогосподарських підприємств в межах окремо визначеної адміністративно-територіальної одиниці (сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство).

Окрім того, апеляційним судом також враховується, що пунктом 5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) в редакції, чинній на дату винесення сільською радою рішення), визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, одержана нею, ним за час шлюбу із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Аналіз вищевикладеного свідчить, що внаслідок процедури приватизації право власності набувається безпосередньо особою, яка реалізовує своє право на безкоштовну приватизацію земельної ділянки, в особисту приватну власність за процедурою визначеною ст.116, 118, 121 ЗК України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Вчорайшенської сільської ради "Про надання безоплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства" від 24.10.2019 №372 прийняте без врахування ст.116, 118, 121 ЗК України, ст.368-372 ЦК України, ст.57 СК України, та як наслідок з порушенням порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, а відтак спірна земельна ділянка комунальної власності була передана громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в спільну сумісну власність незаконно.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що позивач у межах розгляду справи про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішень органу місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані (аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, постановах Верховного Суду від 01.08.2021 у справі №329/253/20, від 21.04.2022 у справі №759/10589/13-ц).

Під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia "суд знає закон". Тому, суд, незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Зважаючи на викладене, скасування рішення Вчорайшенської сільської ради "Про надання безоплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства" від 24.10.2019 №372 не є ефективним способом захисту та не призведе до поновлення порушених прав.

Водночас, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст.391 ЦК України, ч.2 ст.152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (постанова Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15).

Предметом позову про витребування майна (ст.387, 388 ЦК України) є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у п.89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц).

У випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно. Зміст такого позову полягає у внесенні до відповідного державного реєстру запису (відомостей) про право власності держави на цю ділянку. Такий запис засвідчуватиме, що позивач як власник спірної земельної ділянки відновив володіння останньою.

У постанові від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст.388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

З огляду на викладене, встановивши наявність порушень законодавства під час винесення рішення Вчорайшенською сільською радою від 24.10.2019 №372 про передачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 9,0010 га з кадастровим номером :06:000:0077 для ведення фермерського господарства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявленої позовної вимоги прокурора та відповідно витребування у відповідачів на користь Вчорайшенської сільської ради спірної земельної ділянки на підставі ст.387, 388 ЦК України.

Щодо застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3, 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право).

Отже, за змістом названих норм, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідачі, обґрунтовуючи свої заяви про застосування строку позовної давності, вказують, що початком перебігу строку позовної давності у даному спорі є 29.10.2019 (дата оприлюднення рішення сільської ради від 24.10.2019 №372). Натомість, прокурор звернувся з даним позовом до суду лише 25.06.2024, тобто з пропуском строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Апеляційний суд зауважує, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (постанова Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №922/3120/19).

При цьому перебіг позовної давності у справах за позовами, заявленими прокурором в інтересах держави в особі її органів, починається від дня коли про порушене право довідався або міг довідатися саме такий державний орган, а не прокурор, який звернувся з позовом до суду. Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17).

Крім того, у постанові від 17.09.2024 у справі №922/1830/19 Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки держава вступає у цивільні правовідносини та має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками, набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, а поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах, то початок перебігу позовної давності для держави почався з того моменту коли відповідний орган держави (видав наказ або уклав договір оренди землі тощо).

Відтак, з урахуванням ст.253 ЦК України початком перебігу строку позовної давності у даному спорі є 25.10.2019, а саме наступний день після прийняття рішення Вчорайшенської сільської ради "Про надання безоплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства", а кінцевою датою вказаного строку - 25.10.2022 року.

Водночас, колегія суддів враховує, що 11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому змін, зокрема постановами Кабінету Міністрів України №215 від 16.03.2020 та №239 від 25.03.2020, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 установлено карантин на усій території України з 12.03.2020 до 24.04.2020.

Надалі дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020, безперервно продовжувалася.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 09.12.2020 №1236 (зі змінами) дію карантину продовжено до 30.06.2023.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Відповідний Закон набрав чинності 02.04.2020.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені ст.257, 258 ЦК України, були продовжені.

Окрім того, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Відповідними указами Президента України продовжено строк дії воєнного стану, який триває з 24.02.2022 до теперішнього часу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки трирічний строк позовної давності розпочався з моменту прийняття рішення Вчорайшенською сільською радою від 24.10.2019 №372, та його закінчення припадає на період дії карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020, а також на період дії в Україні воєнного стану, який введено Указом Президента України від 24.02.2022, а строки, визначені ст.256, 257 ЦК України, були продовжені на час дії таких періодів, прокурор звернувся з позовом в межах строку позовної давності. Відтак, відповідні заяви відповідачів не підлягають до задоволення, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Доводи апелянта, що норми законодавства щодо продовження строку позовної давності на період дії воєнного стану скеровані на забезпечення доступу до правосуддя особам, які дійсно не мали змоги звернутись своєчасно до суду за захистом своїх прав та законних інтересів в період дії воєнного стану, не заслуговують на увагу та не приймаються судом, оскільки Прикінцеві та перехідні положення ЦК України не містять будь-яких обмежень чи застережень щодо продовження строку позовної давності.

Щодо доводів про втручання у право відповідачів на мирне володіння майном, суд враховує наступне.

Так, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "Еаst/West Аllisance Limited" проти України" ("Еаst/West Аllisance Limited" v. Ukrаinе, заява № 19336/04), § 166-168).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що можливість витребування майна з чужого незаконного володіння має нормативну основу в національному законодавстві, а саме ст.387, 388 ЦК України, положення яких передбачають, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Також, втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Відповідний критерій вимагає об`єктивної необхідності у формі загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 14, 19 Конституції України).

Тож, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (узгоджується з правовим висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 29.01.2019 по справі №911/3312/17).

Отже, незаконне набуття майнових прав суб`єктом всупереч волі власника посягає на визначений державою публічний порядок та інтерес держави, територіальної громади, а тому аналізуючи спірні правовідносини суд вважає виправданим втручання держави в особі власника в майнове право відповідачів, у зв`язку із наявністю публічного, суспільного інтересу.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Житомирської області від 05.12.2024 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Фермерського господарства "Лебединський О.В." задоволенню не підлягає.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Житомирської області від 05.12.2024 у справі №906/718/24 залишити без змін, апеляційну скаргу Фермерського господарства "Лебединський О.В." - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "25" лютого 2025 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Тимошенко О.М.