ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/1005/24

Суддя Господарського суду Закарпатської області Мірошниченко Д.Є., розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Системи", м. Хуст Закарпатської області

до відповідача фізичної особи-підприємця Мандрико Максима Володимировича, м.Іршава Хустського району Закарпатської області

про стягнення 232 948,12 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго Системи" звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до фізичної особи-підприємця Мандрико Максима Володимировича про стягнення заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги № 1 від 10.01.2023 в сумі 232 948,12 грн, з яких 173 000 грн основної заборгованості, 26 441,66 грн інфляційних втрат та 33 506,46 грн пені, обґрунтовуючи позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо повернення коштів в повному обсязі у встановлений договором строк.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/1005/24 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д.Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024.

Відповідно до частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з частиною 3 статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 12 ГПК України малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 2 статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною 3 статті 247 ГПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, виходячи з того, що справа № 907/1005/24 за ціною позову (до ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) відноситься до малозначних справ, а обсяг та характер доказів у справі не потребують розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін, така підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 02.12.2024 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом семи днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

Згідно з частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ухвала суду від 02.12.2024 була направлена рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, і як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вказана ухвала суду отримана відповідачем 06.12.2024.

23.12.2024 за вх.№ 02.3.1-02/9989/24 на адресу суду найшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач не заперечує наявність заявленої до стягнення заборгованості, однак посилається на скрутне фінансове становище, викликане збройною агресією рф проти України, що унеможливило повернення коштів у встановлений договором строк. При цьому вказує, що позивач, посилаючись на пункт 4.1 договору, зазначає про строк повернення грошових коштів до 01.03.2024. Отже, за доводами відповідача, розрахунок штрафних санкцій за договором є некоректним і повинен розпочинатись з 01.03.2024.

У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10.01.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерго Системи" (далі - позикодавець) та фізичною особою-підприємцем Мандрико Максимом Володимировичем (далі - позичальник) укладено договір поворотної фінансової допомоги № 1 (далі - договір), згідно з яким позикодавець зобов`язується передати на строк позичальнику грошові кошти в розмірі, установленому договором, за заявками останнього, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів.

Розділом 2 договору встановлена загальна сума договору 250 000,00 грн. ПДВ за даною операцією не передбачено. Сума договору складається з сум всіх наданих позичальнику траншів.

Пунктом 3.1 договору узгоджено, що позикодавець зобов`язаний впродовж трьох календарних днів з моменту отримання усного замовлення від позичальника надати грошові кошти у безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника. Позика може бути надана як на всю суму договору одноразово так і періодичними траншами у сумах згідно усних заявок позичальника.

Кошти вважаються переданими позичальникові в момент їх зарахування на поточний

рахунок позичальника. Строк надання грошових коштів до 28.02.2023 (пункти 3.2, 3.3 договору).

Розділом 4 договору сторони узгодили строк повернення коштів. Строк повернення коштів до 01.03.2023 (пункт 4.1 договору).

Пунктами 4.2, 4.3 договору передбачено, що строк повернення коштів, установлений в пункті 4.1, може бути продовжено за погодженням сторін, що оформляється додатковою угодою до договору. Позичальник зобов`язаний достроково повернути всю фактично отриману суму коштів або їх частину протягом трьох днів з дня отримання вимоги від позикодавця.

Відповідно до порядку повернення суми коштів, встановленого розділом 5 договору, сума коштів підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок позикодавця. Днем повернення коштів вважається день зарахування грошової суми (її частини), що надавалась, на поточний рахунок позикодавця (пункти 5.1, 5.2 договору).

Згідно з пунктом 6.1 договору, при простроченні повернення суми коштів (її частини) позичальник сплачує пеню в розмірі 10 % річних від простроченої суми до моменту повернення. При цьому позичальник зобов`язаний повернути суму коштів (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини) збільшену на індекс інфляції за весь строк прострочення.

У пункті 7.1 договору сторонами погоджено, що цей договір набирає чинності з моменту укладення даного договору та діє до 31.12.2023, але до повного виконання зобов`язань

Судом встановлено та відповідачем підтверджено, що на виконання умов договору позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 250 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1213 від 10.01.2023. Призначення платежу надання поворотно-фінансової допомоги згідно з договором № 1 від 10.01.2023.

За твердженнями позивача, зі спливом встановленого в договорі строку повернення коштів - 01.03.2023, відповідач не повернув отримані кошти, у зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з претензією вих.№ 15/05 від 15.05.2023 з вимогою щодо оплати заборгованості в сумі 250 000,00 грн та нарахованої пені в сумі 1 027,40 грн за прострочення виконання зобов`язання.

В подальшому, після спливу строку повернення коштів, відповідач частково повертав позивачу отримані за договором кошти на загальну суму 75 000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями:

№ 19 від 27.06.2023 на суму 10 000 грн;

№ 23 від 07.07.2023 на суму 10 000 грн;

№ 24 від 13.07.2023 на суму 10 000 грн;

№ 26 від 28.07.2023 на суму 10 000 грн;

№ 27 від 02.08.2023 на суму 10 000 грн;

№ 29 від 15.08.2023 на суму 10 000 грн;

№ 30 від 12.09.2023 на суму 10 000 грн;

№ 34 від 22.09.2023 на суму 5 000 грн.

Так, згідно з поданого позивачем акта звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2023-22.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерго Системи" та фізичною особою-підприємцем Мандрико Максимом Володимировичем, підписаного та скріпленого печатками обох сторін, станом на 22.12.2023 заборгованість відповідача перед позивачем складала 175 000,00 грн.

03.05.2024 та 13.08.2024 позивач повторно звертався до відповідача з вимогами № 2 та № 3 відповідно, щодо оплати заборгованості в сумі 175 000,00 грн та нарахованих штрафних санкцій.

У відповідь на претензії позивача відповідач повідомив про визнання заборгованості та просив розстрочити виплату заборгованості до кінця 2024 року.

В подальшому, відповідачем була здійснена оплата на рахунок позивача згідно з платіжними інструкціями № 69 від 31.08.2024 на суму 1 000 грн та № 71 від 28.09.2024 на суму 1 000 грн.

Отже, за доводами позивача, заборгованість у відповідача перед позивачем становить станом на час звернення з даним позовом до суду 173 000,00 грн, на яку, відповідно до умов договору, позивачем нараховано пеню в сумі 33 506,46 грн та 26 441,66 грн інфляційних втрат, що і стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Системи" до Господарського суду Закарпатської області з позовом до фізичної особи-підприємця Мандрико Максима Володимировича з вимогою про стягнення вказаної заборгованості.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

За положеннями частини 1 статті 173 Господарського кодексу господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться статях 509, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, при цьому зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частин 1-2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Як встановлено судом, між сторонами у справі укладено договір поворотної фінансової допомоги № 1 від 10.01.2023 та погоджено строк повернення коштів до 01.03.2023.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, останнім не виконано обов`язку з повернення коштів у встановлений в договорі строк. При цьому відповідач лише частково повернув отримані від позивача кошти в сумі 77 000,00 грн після спливу строку виконання такого зобов`язання.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Як визначено абзацом 1 частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При розгляді даної справи судом враховується, що доказів повернення фінансової допомоги в повному обсязі відповідачем не надано, більше того, як вбачається з відзиву на позовну заяву, заборгованість у заявленому до стягнення розмірі відповідачем не заперечується.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про наявність законних та обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача 173 000,00 грн заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги № 1 від 10.01.2023.

Щодо вимоги про стягнення пені та інфляційних втрат.

У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання в повному обсязі, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 33 506,46 грн та інфляційні втрати в сумі 26 441,66 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (частина 1 статті 547 ЦК України).

За приписами частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Зі змісту частини 1 статті 546, частини 1 статті 547 ЦК України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Так, відповідно до умов договору сторони узгодили, що при простроченні повернення суми коштів (її частини) позичальник сплачує пеню в розмірі 10 % річних від простроченої суми до моменту повернення. При цьому позичальник зобов`язаний повернути суму коштів (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини) збільшену на індекс інфляції за весь строк прострочення (пункт 6.1 договору).

Однак, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання

грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При цьому судом також враховуються висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, відповідно до яких застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною 6 статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором. Інше тлумачення (розуміння) наведеного формулювання (ототожнення його зі строком нарахування) фактично унеможливлює застосування положень частини 6 статті 232 ГК України щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, оскільки на практиці сторони під час визначення в умовах договору відповідальності у вигляді пені майже завжди використовують формулювання щодо її нарахування "за кожен день прострочення", тим самим відтворюють визначення пені, закріплене в частині 3 статті 549 ЦК України (пункти 93, 94 постанови).

Подібний висновок до застосування частини 6 статті 232 ГК України та неможливості розцінювати формулювання в договорі (умови договору) про сплату пені за кожний день прострочення як установлення цим договором іншого, ніж передбаченого частиною 6 статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/15492/17, від 01.07.2019 у справі № 910/4377/18, від 08.07.2019 у справі № 910/4375/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 15.11.2019 у справі № 904/1148/19, від 12.12.2019 у справі № 911/634/19, від 19.11.2020 у справі № 910/12765/19, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 № 910/17317/17, від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення поворотної фінансової допомоги, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

При цьому суд установив, що умови пункту 6.1 договору поворотної фінансової допомоги № 1 від 10.01.2023 містять додаткове застереження (зокрема, "до моменту повернення"), які свідчать про визначення в них іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначеного частиною 6 статті 232 ГК України, що свідчить про право позивача на нарахування пені за весь період прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором.

Проаналізувавши розрахунок заявлених до стягнення сум пені та інфляційних втрат у інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон" з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування, зважаючи на імперативність приписів частини 1 статті 14 ГПК України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що розрахунок позивача є арифметично вірним, відтак вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Резюмуючи викладене, суд зазначає про доведення позивачем факту порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повернення не в повному обсязі останнім поворотної фінансової допомоги.

Натомість, відповідач станом на день розгляду даної справи не надав суду доказів повернення в повному обсязі коштів отриманих за договором поворотної фінансової допомоги, наявність заборгованості не заперечив.

При цьому суд визнає необґрунтованим довід відповідача щодо невідповідності дати початку здійснення позивачем розрахунків штрафних санкцій з урахуванням посилання у позові на кінцевий строк повернення коштів до 01.03.2024, оскільки таке посилання суд вважає технічною опискою, що не впливає на правильність виконаних позивачем розрахунків заявлених до стягнення сум саме у відповідності до умов пункту 4.1 договору поворотної фінансової допомоги щодо кінцевого строку повернення коштів до 01.03.2023.

Інші доводи відзиву не впливають на вирішення справи по суті спору і доводів позовної заяви не спростовують.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Разом з тим, у позовній заяві представницею позивача адвокаткою Гнідець Олесею Миколаївною заявлено до стягнення 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В підтвердження факту надання правничої допомоги до матеріалів справи долучено свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 002599 від 28.07.2023, ордер на надання правничої (правової) допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Енерго Системи" адвокатом Гнідець О.М. серії ВС № 1247841 від 25.11.2024, договір про надання професійної правничої допомоги № 2/1124 від 25.11.2024 та платіжну інструкцію № 1407 від 26.11.2024 на суму 10 000,00 грн.

Частиною 1 статті 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частина 3 вказаної статті ГПК України).

За приписами частин 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 ГПК України).

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Пунктом 1 договору про надання професійної правничої допомоги № 2/1124 від 25.11.2024, укладеного між адвокаткою Гнідець Олесею Миколаївною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерго-Системи", встановлено що адвокат зобов`язується надати клієнту правничу професійну допомогу у справі про стягнення з фізичної особи підприємця Мандрико Максима Володимировича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго-Системи" заборгованості, яка виникла на підставі договору поворотної фінансової допомоги № 1 від 10.01.2023, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 3.1 договору про надання професійної правничої допомоги за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар за ведення справи у розмірі 1 500,00 грн за годину надання правової допомоги. Гонорар за надання правової допомоги у суді першої інстанції становить 10 000,00 грн. Якщо час надання правової допомоги перевищить 6,6 годин, то клієнт додатково сплачує адвокату гонорар в розмірі 1 500,00 грн за годину надання правової допомоги. Гонорар сплачується за надання правової допомоги незалежно від настання якогось конкретного результату розгляду справи. Клієнт сплатив 10 000,00 грн гонорару разом із підписанням цього договору.

На підтвердження вказаної обставини позивачем долучено до матеріалів справи платіжну інструкцію № 1407 від 26.11.2024 на суму 10 000,00 грн із призначенням платежу: оплата послуг згідно з договором про надання професійної правничої допомоги № 2/1124 від 25.11.2024.

Вказані докази в сукупності суд вважає достатніми для підтвердження факту надання Товариству з обмеженою відповідальністю "Енерго-Системи" адвокаткою Гнідець Олесею Миколаївною правничої допомоги у справі № 907/1005/24.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України.

Так, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У даній справі відповідачем не подано заперечення проти стягнення судових витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами за наслідком розгляду судом спору у цій справі.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також доведеності понесених витрат.

Суд, оцінивши докази в підтвердження надання адвокаткою Гнідець Олесею Миколаївною правничої допомоги Товариству з обмеженою діяльністю "Енерго Системи" на суму 10 000,00 грн, дійшов висновку, що заявлений розмір правничої допомоги є співмірним та відповідає критерію розумності їх розміру з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, з урахуванням ціни позову та складності справи.

За приписами частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (окрім судового збору), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи, що позовні вимоги в даній справі за наслідками розгляду спору задоволено повністю, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката підлягають стягненню з відповідача у заявленому розмірі.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 126, 129, 233, 236, 238, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Мандрико Максима Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Системи" (90400, Закарпатська область, місто Хуст, вулиця Сливова, будинок 48, ) 173 000,00 грн (сто сімдесят три тисячі гривень 00 коп.) заборгованості, 33 506,46 грн (тридцять три тисячі п`ятсот шість гривень 46 коп.) пені, 26 441,66 грн (двадцять шість тисяч чотириста сорок одну гривню 66 коп.) інфляційних втрат, 3 494,22 грн (три тисячі чотириста дев`яносто чотири гривні 22 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору та 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції у справі № 907/1005/24.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі статтею 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 04.03.2025.

Суддя Д. Є. Мірошниченко