ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2025 р. м. Київ Справа № 910/3876/24

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІНДУСТРІЯ-СЕРВІС ЛТД»

до Військової частини НОМЕР_1

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Київської міської військової адміністрації, Міністерства оборони України

про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним акта та витребування майна

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників:

Від позивача: не з`явився;

Від вiдповiдача: Сусленко М.В.;

Від третьої особи 1: не з`явився;

Від третьої особи 2: Святецький М.П.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області передані за територіальною підсудністю на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІНДУСТРІЯ-СЕРВІС ЛТД" із вимогами до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним акту та витребування майна.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду Господарським судом Київської області, відкрито провадження у справі № 910/3876/24 за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Київську міську військову адміністрацію.

В ході підготовчого провадження у справі № 910/3876/24 судові засідання відкладались з метою з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

В ході підготовчого провадження ухвалою Господарського суду Київської області від 29.08.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Міністерство оборони України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.09.2024 задоволено клопотання Міністерства оборони України про розгляд справи в закритому судовому засіданні; закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Київської області № 124-АР від 21.10.2024 у зв`язку з відрахуванням судді Шевчук Н.Г. зі штату Господарського суду Київської області та з метою недопущення порушення процесуальних строків у даній справі, призначено здійснити повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/3876/24.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2024, справу № 910/3876/24 передано судді Господарського суду Київської області Карпечкіну Т.П. для подальшого розгляду.

Згідно з ч. 14 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.10.2024 прийнято справу № 910/3876/24 до провадження; вирішено розгляд справи здійснювати спочатку за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

В ході підготовчого провадження у справі № 910/3876/24 судові засідання відкладались з метою з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

У підготовче судове засідання 27.11.2024 позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника, представник відповідача у підготовчому судовому засіданні 27.11.2024 проти позову заперечував, треті особи у судове засідання не з`явились.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.11.2024 закрито підготовче провадження у справі № 910/3876/24 та призначено до судового розгляду по суті на 15.01.2025.

У судове засідання 15.01.2025 представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача, зазначив, що позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві підтримує. Також зазначив і про те, що позивачем повідомлено про всі обставини справи, які йому відомі, та надані суду всі наявні в нього докази. Представник відповідача зазначив, що позовні вимоги, викладені у позовній заяві, не визнає, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Представник Міністерства оборони України зазначив, що не погоджується з позовними вимогами, викладеними в позовній заяві, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Представник Київської міської військової адміністрації до суду не з`явився, пояснень по суті спору не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 15.01.2025 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області передані за територіальною підсудністю на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІНДУСТРІЯ-СЕРВІС ЛТД» із вимогами до Військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправним та скасування Наказу № 37АГД від 04.09.2023 командира Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) (далі Наказ);

- визнання недійсним Акту № 7 про примусове відчуження майна, підписаного 03.10.2023, складеного на виконання Наказу № 37АГД від 04.09.2023 командира Військової частини НОМЕР_1 (далі - Акт);

- витребування від Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ТОВ «БУДІНДУСТРІЯ-СЕРВІС ЛТД» майна: навантажувача фронтального SDLG L956Fh державний номер НОМЕР_3 , 2020 року випуску, № кузова НОМЕР_4 (далі Майно).

В обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ «БУДІНДУСТРІЯ-СЕРВІС ЛТД» посилається на те, що оскаржуваний Наказ не є погодженим відповідною військовою адміністрацією, адже лист КМДА № 001-1519 від 27.09.2023, який направлено вже після прийняття Наказу, не є погодженням відповідного рішення командування; оспорюваний Акт складено з грубим порушенням процесуальних норм, без участі представника власника Майна та за відсутності підпису органу, що погодив рішення про примусове відчуження Майна, та дати, з якої виникає право державної власності на Майно, в результаті чого примусове відчуження Майна позивача відбулося у протиправний спосіб.

В ході розгляду спору відповідач подав відзив, у якому позовні вимоги заперечував. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначає, що Наказ № 37АГД від 04.09.2023 був погоджений листом Київської міської військової адміністрації № 001-1519 від 27.09.2023, тобто умови прийняття рішення про відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану були виконані в повному обсязі; Акт № 7 від 03.10.2023 відповідає вимогам, наведеним у п. 1 ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», а його скасування не призведе до відновлення порушеного права позивача; оскільки на час розгляду справи в суді продовжує діяти правовий режим воєнного стану, вимога про повернення відчуженого Майна (транспортного засобу) є передчасною.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що Наказ № 37АГД від 04.09.2023 був прийнятий командиром військової частини самостійно, а не разом із начальником військової адміністрації, як того вимагає закон; оспорювані Наказ та Акт не містять посилань на наказ (розпорядження) начальника КМВА про погодження примусового відчуження Майна позивача; у начальника відділу напрямків Київської міської військової адміністрації Віктора Кузьміна відсутні повноваження на підписання актів про примусове відчуження або вилучення майна.

Від Міністерства оборони України надійшли пояснення третьої особи щодо позову, в яких третя особа зазначає, що наведене у позові обґрунтування визнання недійсним Наказу не ґрунтується на положеннях закону; позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права; оспорюваний Акт підписаний представниками військового командування та органу, який погодив рішення про примусове відчуження Майна, містить дату підписання; позовна вимога про витребування відчуженого Майна є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

В ході розгляду спору судом досліджено матеріали справи з врахуванням пояснень та заперечень учасників процесу та встановлено наступні обставини.

Судом встановлено, що 04.09.2023 командиром Військової частини НОМЕР_1 , керуючись вимогами Законів України «Про правовий режим воєнного стану», «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2012 № 998 «Деякі питання здійснення повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» та Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), з метою здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, прийнято Наказ № 37АГД «Про примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану», пунктом 1 якого наказано здійснити примусове відчуження Майна для потреб Збройних Сил України в умовах правового режиму воєнного стану, що знаходиться в АДРЕСА_1 та належить Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДІНДУСТРІЯ-СЕРВІС ЛТД», а саме навантажувача фронтального навантажувача фронтального SDLG L956Fh державний номер НОМЕР_3 , 2020 року випуску, № кузова НОМЕР_4 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 .

Відповідно до п. 2 Наказу № 37АГД від 04.09.2023 уповноважено начальника автомобільної та бронетанкової служби технічної частини Військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_1 провести примусове відчуження Майна в порядку, передбаченому законодавством, про що скласти та підписати акт про примусове відчуження майна за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2012 № 998 «Деякі питання здійснення повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Листом від 27.09.2023 № 001-1519 Київська міська військова адміністрація підтвердила, що не заперечує щодо проведення вилучення зазначеного в Наказі від 04.09.2023 № 37АГД майна.

03.10.2023 Військовою частиною НОМЕР_1 та Київською міською військовою адміністрацією, згідно з рішенням командира Військової частини НОМЕР_1 , оформленого Наказом від 04.09.2023 № 37АГД та погодженого Київською міською військовою адміністрацією листом № 001-1519 від 27.09.2023, у зв`язку з введенням воєнного стану на території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами) з метою забезпечення виконання Військовою частиною НОМЕР_1 завдань в умовах правового режиму воєнного стану, здійснено примусове відчуження навантажувача фронтального, про що складено Акт № 7 про примусове відчуження Майна.

На виконання вимог законодавства суб`єктом оціночної діяльності було складено Звіт про оцінку майна, відповідно до якої вартість Майна становить 2 238 900,00 грн. На момент підписання Акту сума виплачених коштів становить 0 (нуль) грн.

Акт № 7 про примусове відчуження майна підписаний начальником автомобільної та бронетанкової служби технічної частини Військової частини НОМЕР_1 Іваном Василевським, скріплений відтиском печатки відповідача, а також начальником відділу напрямків КМВА Віктором Кузьміним та скріплений відтиском печатки Київської міської військової адміністрації.

Водночас, оспорюваний Акт з боку власника майна Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІНДУСТРІЯ-СЕРВІС ЛТД» не підписаний.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Приписами статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

За положеннями ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з приписами статті 353 Цивільного кодексу України у разі стихійного лиха, аварії, епідемії, епізоотії та за інших надзвичайних обставин, з метою суспільної необхідності майно може бути примусово відчужене у власника на підставі та в порядку, встановлених законом, за умови попереднього і повного відшкодування його вартості (реквізиція).

В умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Реквізоване майно переходить у власність держави або знищується. Оцінка, за якою попередньому власникові була відшкодована вартість реквізованого майна, може бути оскаржена до суду. У разі реквізиції майна його попередній власник може вимагати взамін надання йому іншого майна, якщо це можливо. Якщо після припинення надзвичайної обставини реквізоване майно збереглося, особа, якій воно належало, має право вимагати його повернення у судовому порядку. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно, одночасно вона зобов`язується повернути грошову суму або річ, яка була нею одержана у зв`язку з реквізицією, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні», введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Після чого воєнний стан продовжувався і станом на дату розгляду даної справи воєнний стан в Україні триває.

Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 визначено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначено Законом України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є: Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Військове командування в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначає Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

За визначенням ч. 1 ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», примусове відчуження майна - це позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

Правовою основою примусового відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану є Конституція України, цей Закон, інші закони України та указ Президента України про введення надзвичайного чи воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості. У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради.

Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування. Військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування.

На виконання Закону України «Про правовий режим воєнного стану» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку Президентом України прийнято Указу від 24 лютого 2022 року № 68/2022 «Про утворення військових адміністрацій».

Відповідно до п. 1 вищевказаного Указу утворено, зокрема, Київську міську військову адміністрацію.

У зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих адміністрацій (п. 1 Указу).

Таким чином, Київська міська державна адміністрація набула статусу утвореної на підставі Указу Президента Київської міської військової адміністрації та, в якості такої військової адміністрації, наділена повноваженнями погоджувати рішення військового командування про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах правового режиму військового стану.

З аналізу викладених норм чинного законодавства вбачається, що відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування разом із військовими адміністраціями.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, стверджує, що оскаржуваний Наказ відповідача не може вважатися погодженим військовою адміністрацією, адже не містить грифу погодження безпосередньо в документі, а лист Київської міської військової адміністрації не є ані формою рішення КМВА, ані погодженням відповідного рішення командування.

Водночас, ні Закон України «Про правовий режим воєнного стану», ні Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» не деталізує процедуру погодження військовою адміністрацією рішення військового командування.

В матеріалах справи міститься лист Київської міської військової адміністрації від 27.09.2023 № 001-1519 з погодженням наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2023 № 37АГД та додатково існування такого погодження підтверджено в тексті Акту про примусове відчуження майна, де міститься підпис представника Київської міської військової адміністрації, скріплений печаткою.

Також КМВА є учасником судового процесу і не заперечила факту погодження примусового відчуження майна у позивача.

Зважаючи на те, що форма, в якій має бути погоджене рішення, законом не визначена, суд вважає, що документ, в якому виражене зовнішнє волевиявлення належного суб`єкта, для такого погодження є допустимим.

Водночас, порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18 та від 22.05.2020 у справі № 825/2328/16.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

У зв`язку із зазначеним, наявність листа-погодження Київської міської військової адміністрації, з тексту якого чітко вбачається згода на реалізацію процедури примусового відчуження майна на потреби держави, а також підпису представника КМВА у Акті, виданому на виконання рішення військового командування, підтверджує наявність визначеного законом погодження і вказує на те, що за умови дотримання процедури у тій формі, як зазначає позивач, оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень не було і не могло бути іншим.

У позовній заяві зазначається, що відповідач не направляв і не вручав позивачеві ні Наказ, ні Акт про примусове відчуження майна.

Однак, Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» не передбачає участі власника майна під час прийняття військовим командуванням рішення про примусове відчуження майна та не містить обов`язку надсилати йому саме текст відповідного рішення.

Що стосується Акту про примусове відчуження майна, то, згідно частини 2 ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів.

Водночас, частиною 5 ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного и надзвичайного стану» визначено, що у разі відсутності особи, у якої відчужується або вилучається майно, або її законного представника під час складання акта про примусове відчуження або вилучення майна такий акт складається без її участі. У такому разі власник майна або його законний представник має право на ознайомлення з актом про примусове відчуження або вилучення майна. Примірник акта та документ, що містить висновок про вартість майна, вручаються під розписку особі, у якої відчужується або вилучається майно, або її уповноваженому представнику.

З вищенаведених норм Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного и надзвичайного стану» вбачається, що акт про примусове відчуження або вилучення майна може бути складений як за участі власника майна, так і без участі такої особи. У такому разі власник майна або його законний представник має право на ознайомлення з актом про примусове відчуження або вилучення майна, що і було реалізовано.

Суд наголошує на тому, що Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» не передбачено ні способу повідомлення власника майна про дату та час складення акта про примусове відчуження або вилучення майна, ні вимоги щодо обов`язку повідомлення власника майна про складення такого акта, у зв`язку чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Окрім цього, спосіб захисту прав та інтересів має бути належним, зокрема ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків.

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим; вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

За висновками Великої Палати Верховного Суду для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Аналогічні висновки є справедливими і у випадках витребування рухомого майна.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19).

Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - "суд знає закони" (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц та інші).

Відтак суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Виходячи з викладеного, задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного Наказу № 37АГД від 04.09.2023 командира Військової частини НОМЕР_1 є неналежним, зокрема неефективним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц.

Суд також враховує, що оспорюваний Наказ вже виконаний, а тому він вичерпав свою дію.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 910/10009/22.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним Акта № 7 про примусове відчуження майна, підписаного 03.10.2023, складеного на виконання Наказу № 37АГД від 04.09.2023 командира Військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» під час примусового відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна (далі - акт) виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. В акті зазначаються: 1) назва військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження або вилучення майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення; 2) відомості про власника (власників) майна: для юридичних осіб - повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; для фізичних осіб - прізвище, ім`я, по батькові, постійне місце проживання та ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, крім осіб, які з релігійних або інших переконань відмовилися від ідентифікаційного номера, про що мають відповідну відмітку у паспорті; 3) відомості про документ, що встановлює право власності на майно (у разі наявності); 4) опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна - відомості про місцезнаходження (адреса), для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) - відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані; 5) сума виплачених коштів (у разі попереднього повного відшкодування вартості майна).

Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів.

Право державної власності на майно виникає з дати підписання акта. У разі примусового відчуження майна до акта додається документ, що містить висновок про вартість майна на дату його оцінки, яка проводилася у зв`язку з прийняттям рішення про його примусове відчуження.

Дослідивши наявний в матеріалах справи Акт № 7 про примусове відчуження майна від 03.10.2023, судом встановлено, що він відповідає Бланку акта про примусове відчуження або вилучення майна, що виготовлений за єдиним зразком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2012 № 998 «Про питання здійснення повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану». Вказаний акт також відповідає вимогам щодо змісту, передбаченим ч. 1 ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Оспорюваний Акт виданий на виконання рішення військового командування, містить підписи представників військового командування та військової адміністрації, скріплені печатками, а також всі необхідні реквізити та дані, необхідні для такого документу.

Водночас, Акт про примусове відчуження або вилучення майна не є рішенням відповідача - військового командування, не являється правовим актом індивідуальної дії та його скасування не призведе до відновлення порушеного права, оскільки зазначений документ складається з метою підтвердження події примусового відчуження або вилучення майна, за наслідками чого виникло право держави на майно, та є підставою для наступної повної компенсації за примусово відчужене майно.

З огляду на те, що спірний Акт приймається за наслідками прийняття військовим командуванням рішення, враховуючи, що спірний Акт не є правовим актом індивідуальної дії та фактично лише фіксує подію примусового відчуження, вказана частина позовних вимог не належить судовому розгляду, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог у цій частині належить відмовити.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22 також зазначив наступне: що ж до вимог позивача про визнання протиправним та скасування оскаржуваного Акта, Суд зазначає про відсутність підстав для задоволення цих вимог, оскільки Акт за своєю правовою природою, зважаючи на положення статті 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», є документом, який не спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а лише засвідчує факт приймання-передачі майна, рішення про примусове вилучення/відчуження якого було прийнято згідно з Наказом відповідача, що став у спірних правовідносинах підставою для вилучення/відчуження Автомобілів у позивача та через протиправність якого відбулося порушення права власності позивача на це майно.

У цьому висновку Суд звертається до близького за змістом висновку, сформульованого Верховним Судом в постановах від 26.01.2022 у справі № 911/2525/19 та від 20.06.2023 у справі № 910/644/22 (910/1687/22).

Зважаючи на вказане, позовні вимоги про визнання недійсним Акта № 7 про примусове відчуження майна, підписаного 03.10.2023, складеного на виконання наказу № 37АГД від 04.09.2023 командира Військової частини НОМЕР_1 не підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги позивача в частині витребування майна від Військової частини НОМЕР_1 на користь ТОВ «БУДІНДУСТРІЯ-СЕРВІС ЛТД», судом встановлено та зазначається наступне.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З аналізу вищенаведених положень матеріального закону слідує, що обов`язковою умовою для витребування власником майна з чужого незаконного володіння є відсутність правової підстави для вибуття такого майна від власника.

Як було встановлено судом та вбачається зі змісту Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 37АГД від 04.09.2023, його прийнято відповідно до Законів України «Про правовий режим воєнного стану», «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2012 № 998 «Деякі питання здійснення повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» та Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), з метою здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Отже, у даному випадку наявна правова підстава для вибуття спірного нерухомого майна із володіння позивача, а саме: вимоги ч. 5 ст. 41 Конституції України, Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», ст. 23 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та п. 3 указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з подальшими змінами, якими передбачено можливість примусового відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану.

Оскільки, як станом на дату звернення позивачем до суду із даним позовом, так і станом на дату розгляду даної справи правова підстава, згідно якої спірні об`єкти нерухомого майна були примусово відчужені у позивача, не відпала, суд дійшов висновку про відсутність підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Віндикація (позов про витребування майна це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 923/630/17, від 29 січня 2019 року у справі № 911/3312/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 911/737/18, від 19 червня 2019 року у справі № 914/1671/17, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15- ц вказав, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.08.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Міністерство оборони України. Вказане залучення відбулося у зв`язку з тим, що органом, в особі якого держава набула право власності на майно позивача є саме Міністерство оборони України.

Зважаючи на вказане, пред`явлення позовної вимоги про витребування майна саме у Військової частини НОМЕР_1 є неналежним і тягне за собою відмову в задоволенні позову.

При цьому, приписами статті 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» визначено, що право на відшкодування вартості майна (далі - компенсація) у разі його примусового відчуження в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану мають юридичні особи комунальної і приватної форми власності та фізичні особи, у яких відчужені будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану або для відвернення чи ліквідації ситуацій, що стали причиною введення правового режиму надзвичайного стану, і відповідно їх правонаступники та спадкоємці.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється протягом п`яти наступних бюджетних періодів, правового режиму надзвичайного стану - протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за рахунок коштів державного бюджету.

Статтею 11 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» також встановлено, що для отримання наступної компенсації за примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного стану майно, його колишній власник або уповноважена ним особа після скасування правового режиму воєнного стану звертається до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місце відчуження майна із заявою, до якої додаються акт і документ, що містить висновок про вартість майна.

Водночас, питання про повернення примусово відчуженого майна врегульовано статтею 12 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Так відповідно до змісту ст. 12 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» у разі якщо після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану майно, яке було примусово відчужене, збереглося, а колишній власник або уповноважена ним особа наполягає на поверненні майна, таке повернення здійснюється в судовому порядку. Підставою для повернення майна є рішення суду, яке набрало законної сили. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно. Одночасно особа зобов`язується повернути грошову суму, яка була нею одержана у зв`язку з відчуженням майна, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна. Колишній власник майна, яке було примусово відчужене, може вимагати взамін надання йому іншого майна, якщо це можливо.

З вищенаведеної статті вбачається, що у разі, якщо після скасування правового режиму воєнного стану майно, яке було примусово відчужене, збереглося, а колишній власник або уповноважена ним особа наполягає на поверненні майна, таке повернення здійснюється в судовому порядку.

Повернення майна є правовим наслідком припинення надзвичайних обставин, які стали підставою для його примусового відчуження. Право вимагати повернення майна обумовлюється наявністю в особи статусу «колишнього» власника. За допомогою такої конструкції законодавець створює передумови для охорони інтересів приватних осіб.

Законом передбачено, що право особи звертатись до суду з вимогою щодо повернення примусово відчуженого майна обумовлене припиненням існування надзвичайної обставини, яка стала підставою для такого відчуження за умови збереження такого майна.

Тобто, позивач наділений правом вже після скасування правового режиму воєнного стану на території України вимагати повного відшкодування вартості відчуженого майна або вимагати повернення такого майна за умови, якщо воно збереглося.

Зважаючи на вказане, така позовна вимога як витребування майна у відповідача є передчасною та задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені та не обґрунтовані, відповідачем заперечені та спростовані, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст.ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 21.02.2025.

Суддя Т.П. Карпечкін