ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2025 Справа № 914/249/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Аджілівей», м. Львів,

до відповідача: Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG), Bamberg, Bundesrepublik Deutschland,

про: стягнення 54 220,66 євро, що еквівалентно 1 852 177,75 грн

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання В.Я. Яремко

За участю представників сторін:

від позивача: Петренко О.В. представник;

від відповідача: не з`явився.

На розгляді Господарського суду Львівської області перебувала справа №914/249/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аджілівей» до Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи про стягнення 54 220,66 євро, що еквівалентно 1 852 177,75 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.03.2022, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023, позов задоволено частково, стягнуто з Відповідача Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Аджілівей» 54 215,09 євро, з яких: 45 167,70 євро основного боргу; 1 817,40 євро пені; 455,43 євро - 3% річних; 6 775,16 євро відповідно до п. 2.4. Договору та 813,30 євро судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19.10.2023 у справі №914/249/21 рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2022 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №914/249/21 скасовано. Справу №914/249/21 направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №914/249/21 передано на новий розгляд судді Н.Є. Березяк.

Ухвалою від 13.11.2023 судом прийнято до провадження матеріали справи №914/249/21, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.12.2023. Рух справи відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Ухвалою суду від 15.12.2023 відкладено підготовче засідання на 01.02.2024; зобов`язано позивача надати суду належним чином перекладені на німецьку мову та засвідчені підписом перекладача ухвали Господарського суду Львівської області у справі №914/249/21 від 13.11.2023 та 15.12.2023 - 3 примірники; надіслати вказані документи до Вищого земельного суду Мюнхена для їх подальшого вручення відповідачу - Itratos Ltd & Co. KG, за адресою місцезнаходження: Coburger Str 43, 96052, Bamberg, Bundesrepublik Deutschland. Провадження у справі №914/249/21 зупинено.

Через канцелярію суду 15.01.2024 (вх. №1371/24) на виконання вимог ухвали від 15.12.2023 від позивача надійшли вказані документи з перекладом.

31.01.2024 Господарським судом Львівської області направлено до Вищого земельного суду Мюнхена нотаріально засвідчені переклади ухвал Господарського суду Львівської області у справі №914/249/21 від 13.11.2023 та 15.12.2023, прохання про вручення, підтвердження та короткого викладу документу для їх подальшого вручення Itratos Ltd & Co. KG, за адресою місцезнаходження: Coburger Str 43, 96052, Bamberg, Bundesrepublik Deutschland.

На адресу суду 02.09.2024 від позивача надійшла заява (вх.№21380/24) про поновлення провадження у справі №914/249/21.

Ухвалою суду від 11.09.2024 провадження у справі №914/249/21 поновлено, розгляд справи відкладено на 31.10.2024, зобов`язано позивача надати суду належним чином перекладену на німецьку мову та засвідчену підписом перекладача ухвалу Господарського суду Львівської області у справі №914/249/21 від 11.09.2024 року для направлення відповідачу.

13.09.2024 (вх. №22317/24) на виконання вимог ухвали від 11.09.2024 від позивача надійшли вказані документи з перекладом.

18.09.2024 Господарським судом Львівської області направлено на адресу відповідача- Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи: Coburger Str 43, 96052, Bamberg, Bundesrepublik Deutschland та на електронну адресу: переклад ухвали Господарського суду Львівської області у справі №914/249/21 від 11.09.2024.

29.10.2024 Господарський суд Львівської області отримав від Міністерства юстиції України документи на підтвердження вручення документів відповідачу.

Ухвалою суду від 31.10.2024 відкладено підготовче засідання на 28.11.2024, зобов`язано позивача надати суду завірену належним чином в перекладі на німецьку мову, засвідчену підписом перекладача ухвалу у справі № 914/249/21 від 31.10.2024 - 3 примірники.

04.11.2024 (вх. №26647/24) на виконання вимог ухвали від 31.10.2024 від позивача надійшли вказані документи з перекладом.

04.11.2024 Господарським судом Львівської області направлено на адресу відповідача -Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи: Coburger Str 43, 96052, Bamberg, Bundesrepublik Deutschland та на електронну адресу: переклад ухвали Господарського суду Львівської області у справі №914/249/21 від 31.10.2024.

Ухвалою суду від 28.11.2024 закрито підготовче провадження у справі №914/249/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.01.2025, зобов`язано позивача надати суду завірену належним чином в перекладі на німецьку мову, засвідчену підписом перекладача ухвалу у справі № 914/249/21 від 28.11.2024 - 3 примірники.

04.12.2024 (вх. №29429/24) на виконання вимог ухвали від 28.11.2024 від позивача надійшли вказані документи з перекладом.

05.12.2024 Господарським судом Львівської області направлено на адресу відповідача -Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи: Coburger Str 43, 96052, Bamberg, Bundesrepublik Deutschland та на електронну адресу: переклад ухвали Господарського суду Львівської області у справі №914/249/21 від 28.11.2024.

Ухвалою суду від 09.01.2025 відкладено судове засідання на 30.01.2025, зобов`язано позивача надати суду завірену належним чином в перекладі на німецьку мову, засвідчену підписом перекладача ухвалу у справі № 914/249/21 від 09.01.2025 - 3 примірники.

13.01.2025 (вх. №964/25) на виконання вимог ухвали від 09.01.2025 від позивача надійшли вказані документи з перекладом.

15.01.2025 Господарським судом Львівської області направлено на адресу відповідача -Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи: Coburger Str 43, 96052, Bamberg, Bundesrepublik Deutschland та на електронну адресу: переклад ухвали Господарського суду Львівської області у справі №914/249/21 від 09.01.2025.

Ухвалою суду від 30.01.2025 розгляд справи відкладено на 13.02.2025.

04.02.2025 Господарським судом Львівської області направлено на адресу відповідача -Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи: Coburger Str 43, 96052, Bamberg, Bundesrepublik Deutschland та на електронну адресу: переклад ухвали Господарського суду Львівської області у справі №914/249/21 від 30.01.2025.

В судовому засіданні 13.02.2025 оголошено перерву до 17.02.2025.

В жодне із судових засідань відповідач уповноваженого представника не забезпечив, на електронну адресу суду перед кожним із судових засідань надсилав електронного листа про те, що не довіряє суду, заперечує проти підсудності даного спору, повідомляючи про те, що не буде надсилати свого представника в судові засідання.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав наведених в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати наданих послуг (виконаних робіт).

Позивач надав суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та поновлення процесуальних строків (встановлення додаткового строку) для подання доказів. Розглянувши клопотання, з урахуванням доводів, наведених позивачем у відповідних клопотаннях, а також вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду у справі №914/249/21, які відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, суд ухвалив задовольнити такі клопотання.

Відповідач в електронному листі, надісланому на електронну адресу суду 18 січня 2024 року вказав, що суд зобов`язаний відмовити в позові. Разом з тим, відповідач не заперечував ані факту надання послуг (виконання робіт), ані факту прийняття послуг (виконання робіт).

Під час нового розгляду справи на електронну адресу Господарського суду Львівської області від відповідача надійшло ряд листів:

- від 06.12.2023, в якому відповідач просить не здійснювати судову комунікацію з його попередніми адвокатами, надсилати йому документи через «Вищий земельний суд Мюнхена» німецькою мовою, зазначає, що не визнає юрисдикції;

- від 08.12.2023, в якому відповідач просить, щоб справу розглядала і вирішувала колегія з трьох суддів;

- від 12.12.2023, в якому відповідач просить закрити провадження у справі з відшкодуванням витрат у зв`язку з непідвідомчістю справи суду;

- від 13.12.2023 в доповнення листа від 12.12.2023;

- від 18.01.2024, в якому відповідач стверджує про непідсудність справи Господарському суду Львівської області і наказує заявнику сплатити витрати, пов`язані з цим провадженням;

- від 19.02.2024, в якому відповідач стверджує про непідсудність справи Господарському суду Львівської області, у зв`язку з чим провадження у справі має бути закрито або передано на розгляд за місцем знаходження відповідача у зв`язку з непідсудністю, стверджує, що не прийняв документів, надісланих позивачем, бо вони не надіслані офіційно доставкою;

- від 06.03.2024, в якому відповідач стверджує, що повідомлень від суду йому не надходило, він не знає, чи відбудеться слухання 7 березня 2024 року чи ні, оскільки не отримував повістки до суду, що провадження має бути закрито або передано за місцем знаходження відповідача у зв`язку з відсутністю юрисдикції, буде ігнорувати нові дати слухань у Львові;

- від 13.03.2024, в якому відповідач висловлює своє здивування, що 7 березня 2024 року не відбулося слухання, вказує, що провадження підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю місцевої юрисдикції, заявник зобов`язаний сплатити витрати, пов`язані з цим провадженням та провадженнями в попередніх інстанціях;

- від 28.03.2024, в якому відповідач стверджує, що документи йому були вручені 22.03.24 і просить суд розглянути питання про місцеву підсудність;

- від 29.04.2024, в якому відповідач розширює своє повідомлення від 28.03.2024;

- від 26.10.2024, в якому відповідач стверджує, що суд призначив судове засідання на 31 жовтня 2024 року о 10 годині ранку без повідомлення відповідача, і що суд не має територіальної та предметної юрисдикції;

- від 25.11.2024, в якому відповідач стверджує, що суд призначив судове засідання на 28 листопада 2024 року без будь-якого повідомлення або виклику відповідача, що відповідач не визнає юрисдикцію ні суду першої інстанції, ні місцевого суду у Львові, що провадження має бути закрито;

- від 07.01.2025, в якому відповідач стверджує, що його не повідомлено про засідання 9 січня 2025 року, що провадження у справі має бути припинено з відшкодуванням витрат;

- від 28.01.2025, в якому відповідач стверджує, що його не повідомлено про засідання 30 січня 2025 року, що відповідач не надішле свого представника на судове засідання та не братиме участь у розгляді справи, що провадження у справі має бути припинено з відшкодуванням витрат;

- від 11.02.2025 року, в якому відповідач стверджує, що суд призначив судове засідання на 13 лютого 2025 року без будь-якого повідомлення або виклику відповідача, заявляє, що не буде направляти свого представника на судове засідання, не братиме участі у розгляді справи, провадження у справі має бути припинено з оплатою витрат.

Відповідно до статті 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (надалі Конвенція), якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що

a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території,

b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту.

Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови:

a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією,

b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців,

c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

У постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 910/8543/17 викладено правову позицію, згідно з якою норма ст. 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах застосовується за умов необхідності повідомлення юридичної особи- нерезидента, який є відповідачем у справі, про наявність справи, яка розглядається судом, для надання особі можливості вжиття заходів захисту, а саме: належного ознайомлення зі справою та вимогами інших сторін, підготовки власної позиції, доказів, доводів та міркувань тощо. Положення Конвенції не допускають винесення судом рішення у справі до виконання певних умов у разі неявки відповідача.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008 виклав свою позицію, згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Суд звертає увагу, що відповідач: Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) неодноразово направляв на електронну адресу суду заяви та клопотання, зокрема в заяві від 28.03.2024 (вх.№9101/24 від 28.03.2024) відповідач підтвердив, що 22.03.2024 він отримав документи які направлялись йому Господарським судом Львівської області листом від 31.01.2024. Крім того, всі ухвали суду з перекладом на німецьку мову надсилались відповідачу на адресу електронної пошти, зазначену відповідачем у своїх заявах та клопотаннях, надісланих на адресу суду.

Також, суд зазначає, що справа №914/249/21 була направлена на новий розгляд Верховним Судом. Відповідач подавав апеляційну та касаційну скарги, неодноразово направляв свої клопотання Господарському суду Львівської області під час нового розгляду справи, відповідно, є обізнаним про наявність цього провадження.

Таким чином, враховуючи, що Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) неодноразово направляв на електронну адресу суду заяви та клопотання, підтвердив, що 22.03.2024 він отримав документи, які направлялись йому Господарським судом Львівської області листом від 31.01.2024, повідомляв, що йому відомо про дати судових засідань, а також що справа №914/249/21 була направлена на новий розгляд Верховним Судом. Відповідач подавав апеляційну та касаційну скарги, неодноразово направляв свої клопотання Господарському суду Львівської області під час нового розгляду справи, відповідно, відповідач є обізнаним про наявність цього провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин, беручи до уваги, що відповідач так і не скористався наданими йому процесуальними правами, а за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

В судовому завданні 17.02.2025 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне.

31 жовтня 2018 року між ТОВ «Аджілівей» та Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) було укладено Договір про виконання робіт № 06-2018, відповідно до якого Позивач зобов`язується виконати визначені Договором роботи, а Відповідач прийняти їх і оплатити відповідно до умов, передбачених Договором.

Відповідно до пункту 1.3 договору обсяг робіт (послуг) визначається в завданнях, що надаються відповідачем в усній або письмовій формі, та попередньо погоджуються з позивачем із застосуванням засобів електронного, телефонного, факсимільного зв`язку чи поштового відправлення.

Як зазначено в договорі, позивач надає послуги (виконує роботи) відповідно до завдань відповідача, які надаються з використанням засобів електронного зв`язку. Всі завдання надаються з використанням програмного забезпечення Redmine.

Відповідно до пункту 2.1 договору розмір оплати, належної позивачу за виконання робіт за договором, зазначається в інвойсі, який підписує позивач.

Згідно з пунктом 2.2 договору сума належна до оплати позивачем, визначається на основі Звітів про виконані роботи (надані послуги).

Відповідно до пункту 2.3 договору відповідач повинен сплатити вартість, вказану в інвойсі, протягом 15 днів з дати отримання інвойсу, шляхом перерахування належної суми на банківський рахунок позивача.

У випадку прострочення оплати рахунку нараховується пеня в розмірі 1.5% на місяць або допустимий законом максимум, якщо він становить менше, і нараховується на протерміновані інвойси (пункт 2.4 договору).

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду зазначав, що неоплаченими залишаються такі інвойси:

- 04.08.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/18) на суму 16037,70 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж липня 2020;

- 01.09.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/19) на суму 11 387,10 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж серпня 2020 року;

- 01.10.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/20) на суму 15 716,70 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж вересня 2020 року;

- 03.11.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/21) на суму 2 026,20 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж жовтня 2020 року.

Суми, вказані у вищезгаданих інвойсах, були визначені на основі Звітів про виконані роботи (надані послуги) (паперові копії відповідних електронних доказів та документів Додаток 8).

На підтвердження того, що Відповідач приймав та вважав належними такі Звіти про виконані роботи (надані послуги) за інші періоди надання послуг (виконання робіт), як приклад, долучено витяг із програмного забезпечення Redmine по завданню # 1354 (яке виконане Позивачем та оплачене Відповідачем), Звіт щодо виконання цього завдання впродовж лютого місяця 2020, рахунок за виконання цього завдання в лютому місяці 2020, оплачений Відповідачем, а також документ, що підтверджує здійснення платежу Відповідачем за виконання цього завдання (Додаток 9).

Факт надання послуг та передачі результатів надання послуг підтверджується записом екрану програмного забезпечення , в якому комунікували сторони (Додаток 2 та Додаток 15).

Відповідач висловлював намір оплатити Інвойс № 06-18/18, що підтверджується електронною перепискою сторін, яка міститься в матеріалах справи в паперовому вигляді (Додаток 10) та на електронному носії (Додаток 2).

Судом оглянуто оригінали електронних доказів за місцем їх знаходження (додаток №2 запис екрану програмного забезпечення Redmine) та оригінали рахунків (оферт) зазначені в заяві відповідача №4673/22 від 21.02.2022.

Позивачем долучено належним чином завірені копії наступних інвойсів: №06-18/17, 06-18/16, 06-15/15, 06-18/14, 06-18/13, 06-18/12, 06-18/11, 06 -18/10, 06-18/09, 06-18/08, 06-18/07, 06-18/06, 06-18/05, 06-18/04, 06-18/03, 06-18/02. Позивачем долучено платіжні доручення по оплаті наступних інвойсів: №06-18/13, 06-18/15, 06-18/16, 06-18/17.

Інвойси № 06-18/15, 06-18/16, 06-18/17 містять посилання на укладений сторонами договір №06-2018 від 31.10.2018.

На момент звернення з даним позовомм до суду, в позивача була наявна заборгованість на суму 45 167,7 євро, що і стало підствою для звернення з даним позовом до суду з матеріально- правоою вимогою про стягнення 45 167,7 євро основної заборгованості, 1822,37 євро пені, 455,43 євро - 3% річних, 6 775,16 євро відповідно до п. 2.4. Договору.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та такими що підлягають до задоволення частково.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-правових актів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини ( п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Спір виник щодо наявності/відсутності правових підстав для стягнення з відповідача 54 220,66 євро, що еквівалентно 1 852 177,75 грн за договором про виконання робіт (№06-2018 від 31.10.2018), який відповідач вважає підробленим та неукладеним.

Суд встановив, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аджілівей» та Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) укладено Договір про виконання робіт № 06-2018, датований 31 жовтня 2018 року. Договір укладено у спрощений спосіб, а саме, шляхом обміну електронними листами. Позивач надіслав відповідачу файл з текстом проєкту договору. Відповідач у відповідь надіслав електронний лист, до якого долучив файл ідентичного змісту з накладеним факсимільним підписом. Позивач до електронного листа долучив сканкопію роздрукованого файлу, отриманого від відповідача, з накладеним власноручним підписом директора позивача та печаткою позивача. Укладення договору в такий спосіб відповідало законодавству, чинному на момент укладення договору.

Факт укладення Договору про виконання робіт № 06-2018 підтверджується наступними доказами: електронними листами з відповідними вкладеннями до них (т. 11 А.С. 116 - 119, т. 13 А.С. 221 - 254), висновком експерта № 4804-Е, який підтверджує факт надіслання і отримання позивачем відповідних листів до/від відповідача відповідно, електронними листами між ОСОБА_1 (особою, яку позивач залучив до надання послуг (виконання робіт)) та відповідачем. Як вбачається з тексту електронної переписки між сторонами, на прохання відповідача укласти угоду про нерозголошення ОСОБА_2 повідомила, що між сторонами вже укладено договір, який регулює відносини нерозголошення, тому немає потреби укладати ще окремий договір. ОСОБА_2 надсилала відповідачу укладений сторонами договір, і відповідач не заперечував проти факту його укладення, не стверджував про підробку договору, і не піднімав більше питання укладення угоди про нерозголошення для захисту своєї конфіденційної інформації. Комунікуючи з ОСОБА_1 відповідач підтвердив долучивши до матеріалів справи перелік осіб позивача, яким було відкрито відповідачем доступ до програми - т. 13 А.С. 93.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) в редакції, чинній на дату Договору, а саме: 31 жовтня 2018 року:

1. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

3. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» в редакції, чинній на дату Договору, а саме 31 жовтня 2018 року, зовнішньоекономічний договір (контракт) укладається суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності або його представником у простій письмовій або в електронній формі, якщо інше не передбачено міжнародним договором України чи законом. У разі експорту послуг (крім транспортних) зовнішньоекономічний договір (контракт) може укладатися шляхом прийняття публічної пропозиції про угоду (оферти) або шляхом обміну електронними повідомленнями, або в інший спосіб, зокрема шляхом виставлення рахунка (інвойсу), у тому числі в електронному вигляді, за надані послуги.

Таким чином, законодавство, чинне на момент укладення договору, дозволяло укладення зовнішньоекономічних договорів у спрощений спосіб, зокрема у такий, яким позивач та відповідач уклали Договір. Відповідно, у цьому випадку законом не встановлена обов`язкова письмова форма договору, поведінка позивача та відповідача засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, отже, Договір відповідно до законодавства вважається вчиненим як відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України, ст. 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», так і відповідно ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України.

Суд вважає електронні листи належними електронними доказами. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються у формі документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

У зв`язку з наведеним, суд визнає обставину укладення сторонами Договору про виконання робіт № 06-2018 встановленою.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.1 Договору про виконання робіт № 06-2018 за Договором Виконавець зобов`язується виконати визначені цим Договором роботи, а Замовник прийняти їх та оплатити відповідно до умов передбачених цим Договором.

Згідно з п.1.2 Договору під терміном «роботи» в цьому Договорі розуміються:

- послуги з розробки, постачання та тестування програмного забезпечення;

- послуги з обробки даних;

- послуги з надання консалтингу в галузі інформаційних технологій;

- послуги пов`язані з передачею майнових прав інтелектуальної власності;

- інші послуги у сфері інформатизації та комп`ютерних систем.

ЦК розрізняє роботи, внаслідок яких має місце створення певних об`єктів матеріального світу та виконуються відповідно до договору підряду (ст.837 ЦК), та послуги, як такі, що споживаються в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності та надаються відповідно до договору про надання послуг згідно з ст.901 ЦК. Крім того, роботи - це дії, результат яких не споживається в процесі їх виконання (на відміну від послуг), а створюють самостійний об`єкт матеріального світу. Особливість робіт як об`єкта цивільних правовідносин полягає в тому, що до виконання робіт їх результат існує у нематеріальній формі та переходить (об`єктивується) в матеріальну форму після їх виконання. Матеріальний результат робіт може полягати у створенні речі, її переробці, обробці тощо. Таким чином, результати виконання робіт за договором підряду є за своєю суттю нічим іншим, як матеріальними цінностями (п. 43 постанови Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №911/841/20). При визначенні правової природи укладеного договору визначальним є не те, як саме сторони поіменували укладений ними договір та / або його предмет, а зміст такої угоди. Як вбачається з п.1.2 Договору та матеріалів справи, позивач за завданням відповідача розробляв програмне забезпечення, а також надавав інші послуги у сфері інформатизації (консультування, тестування тощо). Тобто, фактично Договір передбачав як виконання робіт (розробка програмного забезпечення), так і надання послуг консультування, тестування тощо. У зв`язку з цим суд вважає, що спірний Договір за своєю правовою природою є змішаним договором. Тому до спірних правовідносин мають бути застосовані як норми, які регулюють надання послуг, так і ті, що регулюють виконання робіт. Такого висновку за аналогічних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21.

Пункт 1.3. Договору передбачає, що обсяг робіт (послуг) визначається в завданнях, що надаються Замовником в усній або письмовій формі, та попередньо погоджуються з Виконавцем із застосуванням засобів електронного, факсимільного та телефонного зв`язку чи листуванням. При потребі обсяги, терміни, особливості завдань, умови оплати, а також інші умови, не передбачені цим Договором, можуть фіксуватися у відповідних Додатках до Договору, які підписують обидві Сторони.

Як стверджує позивач, сторони приступили до виконання цього Договору: відповідач надавав позивачеві завдання відповідно до договору, позивач виконував ці завдання, надавав відповідачеві звіти про виконані роботи (надані послуги), виставляв інвойси (рахунки) за виконані роботи (надані послуги), а відповідач оплачував їх. Відповідач не висловлював суду заперечень проти наведених обставин.

На підтвердження цих обставин позивач надав суду наступні докази: витяги у форматі PDF з програмного забезпечення Redmine, електронні листи від програмного забезпечення Redmine, відеозапис програмного забезпечення Redmine, висновок експерта № 4805-Е, звіти про надані послуги, інвойси (рахунки).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що завдання сторони погоджували із застосуванням засобів електронного зв`язку, а саме, програмного забезпечення Redmine. У цьому програмному забезпеченні відповідач надавав завдання, позивач звітував про кількість часу, витраченого на надання послуг (виконання робіт), також сторони комунікували з приводу виконання поставлених завдань.

Згідно долученого до матеріалів справи Висновку експерта за результатами дослідження електронних комунікацій від 26.12.2023 №4804-Е, відеозапис відображає програмне забезпечення Redmine, а саме: з доменом redmine.itratos.org, в якому комунікували сторони, що ознак внесення змін до відеозаписів не виявлено, програмне забезпечення Redmine справді має функціонал, що дозволяє експортувати звіти по завданнях та проектах у файли формату PDF, а також функціонал надіслання коментарів, зроблених у програмному забезпеченні Redmine, електронними листами на електронні адреси осіб, які мають доступ до відповідного завдання.

Надіслання програмним забезпеченням Redmine на електронну пошту підтверджується також матеріалами справи, зокрема, це відображено по завданню № 1538. Частина коментарів, наданих суду у формі електронних листів від програмного забезпечення Redmine по цьому завданню за період вересня та жовтня 2020 року, (т. 3 А.С. з 1) також відображені у витягах у форматі PDF з програмного забезпечення Redmine (т. 2 А.С. з 177) (оскільки відповідно до тверджень позивача відповідач забрав доступ позивача до програмного забезпечення Redmine, і позивач не зміг завантажити більш нові витяги).

Під час огляду доказів судом встановлено, що при завантаженні витягів з програмного забезпечення Redmine у форматі PDF у інформації про файл вказано, що творцем вмісту файлів є Redmine. Суд вважає, що це в сукупності з іншими доказами вказує на оригінальність та достовірність цих доказів.

У витягах у форматі PDF з програмного забезпечення Redmine, а також у відеозаписах програмного забезпечення Redmine неодноразово відображені висловлювання відповідача, які відображають задоволення відповідачем наданими послугами. Зокрема:

ідеально, я думаю, це працює зараз (коментар відповідача #71 від 30.07.2020 по завданню № 1455, т. 2, А.С. 271);

Андрій Терещенко, я маю відгук, клієнтові подобається такий стиль (коментар відповідача #139 від 01.07.2020 по завданню №1538, т. 2, А.С. 296);

Дякую, це працює (коментар відповідача # 197 від 06.08.2020 по завданню № 1538, т. 2, А.С. 308);

дякую - перевірено, я думаю, це працює (коментар відповідача # 255 від 12.08.2020 по завданню № 1538, т. 2, А.С. 323);

ідеально … (коментар відповідача # 284 від 18.08.2020 по завданню № 1538, т. 2, А.С. 329);

ідеально (коментар відповідача # 297 від 21.08.2020 по завданню № 1538, т. 2, А.С. 331);

добре, дякую … (коментар відповідача # 346 від 09.09.2020 по завданню № 1538, т. 2, А.С. 338);

у мене немає проблем з цим модулем, він чудово працює … (коментар відповідача # 365 від 16.09.2020 по завданню № 1538, т. 2, А.С. 343);

Що стосується встановлення модуля, то складнощів не було. (коментар відповідача # 411 від 24.09.2020 по завданню № 1538, т. 2, А.С. 350);

Ідеально (коментар відповідача # 18 від 03.07.2020 по завданню № 1683, т. 8, А.С. 134);

Віталій Оліх, це працює (Лист на електронну пошту від Redmine від 24 липня 2020 14:38 по завданню 773) тощо.

Суд також звертає увагу, що у зв`язку з оновленнями програмного забезпечення, у програмному забезпеченні Redmine з 03.09.2020 року зазначалися дані про зміни, внесені позивачем у Github, куди позивач завантажував розроблене програмне забезпечення (про що стверджував позивач і не заперечував проти цього відповідач, і що прослідковується у витягах у форматі PDF з програмного забезпечення Redmine, а також у відеозаписі програмного забезпечення Redmine). Суд дійшов висновку, що такі дані підтверджують, що позивач передавав відповідачу результати надання послуг, і відповідач їх фактично отримував.

Суд також ознайомився з оригіналами електронного листування сторін щодо липневого інвойсу (рахунку) та погоджується із твердженням позивача, що висловлювання відповідача у цьому листуванні (зокрема такі як «зроблено», «не бачу тут проблем» тощо) вказують на те, що відповідач чітко виразив свій намір оплати виставлений рахунок, вчиняв активні дії, спрямовані на оплату такого рахунку, чим виразив своє прийняття послуг. У цьому листуванні відповідач не висловлював будь-яких зауважень щодо якості наданих послуг (виконаних робіт), як вбачається з листування, позивач надав йому запитувану інформацію щодо часу надання послуг (виконання робіт).

Таким чином, оскільки позивач надав під час судового засідання для дослідження оригінали електронних доказів, долучених до матеріалів справи у копіях, достовірність яких додатково підтверджується висновком експерта, відповідач не заперечував факту надання послуг (виконання робіт), факту прийняття послуг (робіт), суд вважає обставини надання послуг (виконання робіт), передачу їх результатів відповідачу, прийняття послуг (робіт) відповідачем встановленими.

Пункти 2.1 - 2.3 Договору передбачають:

2.1 Розмір оплати, належної Виконавцю за виконання робіт за цим Договором, зазначається в інвойсі, який підписує Виконавець. Оплата Замовником інвойсу є одночасно свідченням надання послуг, їх прийняття в повному обсязі, а також підтвердженням кінцевих розрахунків між Сторонами.

2.2 Сума, належна до оплати Замовником, визначається на основі Звітів про виконані роботи (надані послуги).

2.3 Замовник повинен сплатити вартість, вказану в інвойсі, протягом 15 днів з дати отримання інвойсу, шляхом перерахування належної суми на банківський рахунок Виконавця.

Відповідно до підпункту а) пункту 3.2 Договору Виконавець має право отримати визначену в інвойсах оплату за виконані робити.

Відповідно до підпунктів a), b) пункту 3.3 Договору Замовник зобов`язаний: прийняти та належним чином оплатити виконані роботи відповідно до виставлених інвойсів; Погодити шляхом оплати виконані роботи згідно з виставленим інвойсом.

Такі зобов`язання кореспондують законодавству, що регулює відповідні відносини.

Зокрема, відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Ст. 837 ЦК України передбачає, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Згідно зі ст. 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків НЕГАЙНО заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Згідно зі ст. 863 ЦК України до вимог щодо неналежної якості роботи, виконаної за договором підряду, застосовується позовна давність в один рік, а щодо будівель і споруд - три роки від дня прийняття роботи замовником.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надсилав відповідачеві на електронну пошту, з якої відповідач надсилав свої звернення суду, звіти про виконані роботи (надані послуги) за всі періоди надання послуг (виконання робіт), неоплачені відповідачем (липень, серпень, вересень, жовтень 2020 року) в окремому файлі додатково до звітування у програмному забезпеченні Redmine. Як вбачається з матеріалів справи, інформація у таких звітах відповідала інформації, наведеній у програмному забезпеченні Redmine. Відповідно до тверджень позивача, підтверджених додатком 9 до позовної заяви, сторони використовували таку форму звітування впродовж усієї співпраці, тобто це усталена практика відносин між сторонами, яка, відповідно до ч. 4 ст. 213 ЦК України, враховується при тлумаченні умов договору (такої позиції притримується і Верховний Суд згідно з постановою від 17 жовтня 2018 року у справі № 753/22010/14-ц). Разом зі звітами позивач надсилав відповідачу інвойси (рахунки) з вартістю надання послуг (виконання робіт) впродовж відповідних періодів. Як стверджує позивач, і таке твердження не заперечував відповідач і не спростовували матеріали справи, відповідач не оспорював ані звітів, ані виставлених інвойсів (рахунків). Відповідач також не заперечував проти отримання ним таких електронних листів з відповідними вкладеннями від позивача. Ці обставини підтверджуються електронними доказами - електронними листами з відповідними вкладеннями. Факт надіслання позивачем відповідачу таких листів також підтверджує експерт у висновку 4804-Е, що додатково вказує на достовірність таких електронних доказів.

Таким чином, відповідно до фактичних обставин, домовленості сторін та нормативно-правового регулювання відповідач був зобов`язаний оплатити надані послуги та виконані роботи. Відповідач цього не зробив, доказів на підтвердження факту здійснення оплат не надав. Відповідно, у відповідача наявна заборгованість щодо оплати наданих послуг, виконаних робіт перед відповідачем.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини надання послуг (виконання робіт) позивачем відповідачеві, їх прийняття відповідачем, наявність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, є встановленими.

П. 2.3 Договору передбачає, що Замовник повинен сплатити вартість, вказану в інвойсі, протягом 15 днів з дати отримання інвойсу, шляхом перерахування належної суми на банківський рахунок Виконавця.

В інвойсах, з урахуванням дати їх надіслання, вказаної у електронних листах, якими надсилалися інвойси, також дотримано цей строк, проте, на думку суду, не враховано положення ч. 1 ст. 253 ЦК України, згідно з якою перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Суд вважає, що положення договору мають переважну силу, оскільки за своєю правовою природою договір є власне домовленістю сторін, а інвойс є документом бухгалтерського обліку.

Виходячи з цього, суд встановив наступні строки виконання відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем:

- За інвойсом № 06-18/18 - по 19 серпня 2020 року;

- За інвойс № 06-18/19 - по 16 вересня 2020 року;

- За інвойс № 06-18/20 - по 16 жовтня 2020 року;

- За інвойс № 06-18/21 - по 18 листопада 2020 року.

Як встановив суд з матеріалів справи та тверджень позивача, проти яких не заперечував відповідач, відповідач свої грошові зобов`язання перед позивачем за цими інвойсами не виконав.

Загальна сума заборгованості за цими інвойсами відповідно до тверджень позивача становить 45 167,7 євро.

Пункти 2.1 - 2.3. Договору передбачають:

2.1 Розмір оплати, належної Виконавцю за виконання робіт за цим Договором, зазначається в інвойсі, який підписує Виконавець. Оплата Замовником інвойсу є одночасно свідченням надання послуг, їх прийняття в повному обсязі, а також підтвердженням кінцевих розрахунків між Сторонами.

2.2 Сума, належна до оплати Замовником, визначається на основі Звітів про виконані роботи (надані послуги).

2.3 Замовник повинен сплатити вартість, вказану в інвойсі, протягом 15 днів з дати отримання інвойсу, шляхом перерахування належної суми на банківський рахунок Виконавця.

Таким чином, Договір встановлює, що сума, що підлягає оплаті за надані послуги та виконані роботи, вказується в інвойсі, а визначається вона на основі Звітів про виконані роботи (надані послуги).

Частина 1 ст. 637 ЦК України передбачає, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 213 ЦК України якщо за правилами, встановленими частиною третьою статті 213 ЦК України, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Застосування цієї статті при тлумаченні умов правочину підтверджується практикою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі 753/22010/14-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: електронного листування між сторонами щодо укладення договору (паперова копія електронного доказу - т. 11 А.С. 116 долучено до клопотання від 14.12.2023), сторони погодили оплату надання послуг (виконання робіт) на погодинній основі, коли вартість однієї години надання послуг (виконання робіт) становить 30,00 євро.

Таким чином, суд вважає, що зі змісту попередніх переговорів сторін можна визначити, що сторони погодили визначати вартість наданих послуг (виконаних) робіт виходячи з розрахунку, що вартість однієї години надання послуг (виконання робіт) становить 30,00 євро.

Окрім цього, дослідивши матеріали справи та пояснення, суд вважає, що такі попередні переговори сторін підтверджуються усталеною практикою відносин між сторонами, оскільки як видно з прикладу, наданого позивачем, а саме, витягу із програмного забезпечення Redmine по завданню # 1354 (яке виконане Позивачем та оплачене Відповідачем), Звіту щодо виконання цього завдання впродовж лютого місяця 2020 р., рахунку за виконання цього завдання в лютому місяці 2020 р., оплаченого відповідачем, а також документу, що підтверджує здійснення платежу відповідачем за виконання цього завдання (паперові копії електронних доказів - Додаток 9 до позовної заяви, т. 1, А.С. 156-176), сторони при визначенні вартості наданих послуг (виконаних робіт) виходили саме з такого розрахунку. І такі інвойси були оплачені відповідачем без заперечень. Такий ж розрахунок простежується у неоплачених інвойсах за послуги (роботи), надані (виконані) у липні, серпні, вересні, жовтні 2020 року.

Відповідно до п. 2.6 Договору Замовник здійснює перерахування коштів Виконавцю в наступних валютах: EURO (Євро).

Відповідно до ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов`язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб`єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» усі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право здійснювати будь-які валютні операції та розрахунки в іноземній валюті з іноземними суб`єктами господарської діяльності, що прямо не заборонені або не обмежені законодавством, у тому числі заходами захисту, запровадженими Національним банком України відповідно до Закону України "Про валюту і валютні операції".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказала, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

За таких обставин, у справі наявні достатні правові та фактичні підстави для визнання позовних вимог у частині стягнення основного боргу в розмірі 45 167,7 євро законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Окрім суми основного боргу, позивач просить стягнути також 1822,37 євро пені, 455,43 євро - 3% річних, 6 775,16 євро відповідно до п. 2.4. Договору.

Щодо стягнення, то суд встановив таке.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пеня за порушення строку виконання грошового зобов`язання встановлена п. 2.4 Договору, відповідно до якого у разі протермінування платежу нараховується комісія у розмірі одного з половиною відсотка (1,5%) на місяць або допустимий законом максимум, якщо він становить менше, і нараховується на протерміновані інвойси, якщо тільки Замовник заздалегідь не повідомив Виконавця про зауваження стосовно платежів у письмовій формі.

Встановлені вище обставини, а саме невиконання відповідачем грошового зобов`язання свідчить про наявність правових та фактичних підстав для стягнення з відповідача пені.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Сукупна пеня від усіх прострочених платежів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ станом на дату підписання Позивачем цього Позову становить 62 252,27 грн., що відповідно до курсу НБУ станом на дату підписання Позивачем цього Позову становить еквівалент 1 822,37 євро. Судом проведено перерахунок розміру пені та встановлено, що задоволенню підлягає пеня в розмірі 1 817,40 євро.

Пеню з Відповідача потрібно стягувати саме у валюті євро, оскільки валютою розрахунків за Договором відповідно до п. 2.6. Договору євро, Відповідачем по справі є нерезидент, який в силу законодавства України може здійснювати розрахунки на території України в іноземній валюті; валютою Федеративної Республіки Німеччини, на території якої буде виконуватись рішення суду в даній справі, є євро і стягнення пені в українській гривні унеможливить виконання рішення суду на території Федеративної Республіки Німеччини.

Крім того, такий спосіб стягнення буде слугувати ефективним способом захисту інтересів Позивача у розумінні ч.1 ст. 2, ч.2 ст. 5 ГПК, адже значно спростить та уможливить виконання рішення суду на території Федеративної Республіки Німеччини.

Щодо стягнення 3% річних, суд встановив таке.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст. 198 ГК України відсотки за грошовими зобов`язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених законом або договором.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% суд вважає його арифметично вірним, відтак, до задоволення підлягає стягнення 3 % річних в розмірі 455,43 євро.

Щодо стягнення 6 775,16 євро відповідно до п. 2.4 Договору, суд встановив таке.

Відповідно Згідно з ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору

п. 2.4 Договору в перекладі з англійської на українську мову (відповідно до п. 14.2 Договору в разі розбіжностей англійський текст матиме перевагу) передбачає, Замовник компенсує будь-які витрати, понесені Виконавцем для отримання платежів за неоплаченими інвойсами, включаючи, але не обмежуючись, витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги та збором, а також розумну плату адвоката у розмірі щонайменше 15% від непогашеного залишку заборгованості.

Оскільки до моменту пред`явлення цього Позову Позивач поніс витрати на юридичні послуги Адвокатського об`єднання «Бачинський та партнери» (Акт надання послуг та документ, що підтверджує оплату - Додаток 13), то, відповідно до п. 2.4 Договору, Відповідач повинен компенсувати Позивачеві такі витрати у сумі (станом на момент пред`явлення Позову) 6 775,16 євро.

На підставі викладеного позовні вимоги про стягнення 6 775,16 євро відповідно до п. 2.4 Договору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховного Суду України Головам апеляційних судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя вирішуючи питання щодо можливості одночасного застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України та ст. 549 ЦК України, слід мати на увазі, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання та може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов`язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Відповідно до п. 1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 12 2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 193 ГК застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі.

Щодо прохання відповідача надсилати йому документи через «Вищий земельний суд Мюнхена» німецькою мовою:

Суд враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 905/947/21:

« 84. У постановах Верховного Суду від 16.04.2018 у справі №904/6151/16, від 09.06.2020 у справі №910/3980/16 вказано, що у ст.125 ГПК встановлено право суду, а не обов`язок у разі необхідності, з урахуванням обставин конкретної справи та вимог закону, звертатися до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави з судовим дорученням.

85.У постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №910/570/16 зазначено, що жодні норми процесуального законодавства та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не містять вимоги щодо необхідності повідомлення іноземного суб`єкта господарювання про кожне наступне судове засідання зі справи шляхом направлення до компетентного органу іноземної держави судового доручення про вручення йому документів та у зв`язку з цим зупинення щоразу провадження у справі, оскільки це б приводило до порушення розумного строку розгляду справи (така ж позиція міститься у постановах Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №910/6880/17, від 09.06.2020 у справі 910/3980/16)».

Щодо заяв відповідача про неповідомлення його про судові засідання:

Як вже зазначалося раніше, суд повідомляв відповідача про всі судові засідання шляхом надіслання на електронну пошту, з якої відповідач комунікує із судом, належним чином перекладених на німецьку мову та засвідчених підписом перекладача ухвал Господарського суду Львівської області у справі №914/249/21, що підтверджується матеріалами справи.

Щодо неприйняття відповідачем документів, надісланих позивачем:

Законодавство України покладає на сторони обов`язок надіслати докази іншій стороні. Разом з тим, законодавство не вимагає від сторін забезпечити вручення чи прийняття таких доказів іншою стороною, також і не вимагає від сторони надіслання таких доказів через Центральний орган.

Тому суд вважає, що позивач виконав свій обов`язок належним чином. Окрім цього, ч. 9 ст. 80 ГПК України передбачає, що суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Як вбачається з матеріалів справи (кількості томів), обсяг доказів є надмірним. Окрім цього, частина доказів повинна бути наявна у відповідача. Зокрема, експерт у висновку експерта № 4804-Е підтвердив надіслання з та на електронну адресу позивача до та від відповідача відповідно електронних листів, наданих позивачем суду, що стосуються укладення Договору про виконання робіт № 06-2018, надіслання позивачем відповідачу звітів про надані послуги у серпня, липні, вересні, жовтні 2020 року та рахунків за відповідні послуги. Тому навіть у разі ненадіслання позивачем копій доказів відповідачем, хоча як вбачається з матеріалів справи, позивач надіслав відповідачу такі докази, суд зобов`язаний брати до уваги подані позивачем докази.

Щодо відмови відповідача брати участь у розгляді справи:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ГПК України Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;

4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;

6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Ч. 1 ст. 56 ГПК України передбачає, що сторона може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Ч. 1 ст. 197 ГПК України передбачає, що учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Таким чином, законодавство передбачає альтернативні варіанти участі у судовому засіданні - особисто або через представника, в приміщенні суду або в іншому місці шляхом відеоконференції.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ч. 4 ст 13 ГПК встановлює, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідач не навів жодних поважних причин неявки, натомість у листах на електронну пошту суду (від 28.01.2025, від 11.02.2025) вказав, що не братиме участь у судових засіданнях.

Війна, воєнний стан в Україні не є перешкодами для розгляду справи. Відповідно до ст. 1 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Таким чином, подальше відкладення розгляду справи до завершення війни та/або воєнного стану суперечили б Конституції України.

У разі небажання відповідача особисто брати участь у судовому процесі, він мав можливість взяти участь через представника.

Щодо колегіального розгляду справи:

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 33 ГПК України, будь-яку справу, що відноситься до підсудності суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів. Суд вважає, що складність та категорія цієї справи не вимагають її колегіального розгляду, справа підлягає розгляду в загальному порядку суддею одноособово.

Щодо підсудності справи Господарському суду Львівської області:

Підсудність справи №914/249/21 Господарському суду Львівської області встановив Верховний Суд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Суд розділяє таку позицію Верховного Суду виходячи з наступного: в неоплачених інвойсах відсутня вказівка про те, що спір вирішується за місцезнаходженням відповідача. Суд вважає, що такий зміст інвойсів погоджено сторонами, оскільки в інвойсах № 06-18/15, № 06-18/16, № 06-18/17, які були оплачені відповідачем (платіжні доручення, які підтверджують оплату цих інвойсів - додаток 5), також відсутні вказівки про місце розгляду спору. Інвойси, на які посилається відповідач, не є предметом цього спору. Також п. 10.1. Договору передбачає, що Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством Украі?ни.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19 вказав, що підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. І така обставина може бути не одна. У цій справі № 914/249/21 позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, наступними обставинами:

1) укладенням Договору між позивачем та відповідачем;

2) наданням послуг позивачем відповідачу;

3) неоплатою відповідачем послуг, наданих позивачем відповідачу.

Виходячи зі змісту п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», закон не вимагає, щоб абсолютно усі дії або події, які стали підставою для подання позову, мали місце на території України, достатньо лише, щоб хоча б одна з таких дій або подій (обставин) мали місце на території України. Тобто якщо будь-яка з дій або подій (обставин), якою позивач обґрунтовує свої вимоги, мала місце на території України, такий спір стає підсудний судам України. У цьому випадку всі три обставини мали місце на території України. А саме, у договорі, укладеному сторонами, м. Львів вказано як місце укладення договору (Вищий господарський суд України у постанові від 06 грудня 2017 року у справі № 910/17708/15 дійшов висновку, що оскільки у тій справі договір, який став підставою для подання позову, був укладений у місті Харкові, спір у справі, що розглядається, може бути вирішений господарським судом); місцем надання послуг є саме Україна. Це підтверджується та випливає безпосередньо з умов Договору, зокрема, відповідно до п. 1.5. Договору "У випадках, коли Сторони визнають це за необхідне, Виконавець може надавати послуги за цим договором за місцезнаходженням Замовника. Замовник компенсує витрати, понесені у зв`язку з таким візитом, в сумі, окремо погодженій Сторонами". З цього випливає, що послуги надаються за місцезнаходженням позивача, а позивач «може надавати послуги за місцезнаходженням Замовника», чого не відбулося. Сторонами не було погоджено надання послуг за місцезнаходженням відповідача, позивач не ніс витрат на надання послуг за місцезнаходженням позивача та не звертався з вимогою до відповідача про їх компенсацію. Також це відповідає нормі права України, а саме, п. 5 ч. 1 ст. 532 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів; місцем зобов`язання з оплати послуг є Україна. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України якщо місце виконання грошового зобов`язання не встановлено у договорі, виконання грошового зобов`язання провадиться за місцезнаходженням кредитора юридичної особи на момент виникнення зобов`язання. Відповідно, місцем виникнення боргу як підстави для подання позову є також Україна. Аналогічних висновків також дійшов Вищий господарський суд України у постанові від 27 червня 2017 року у справі № 910/17394/14.

Посилання відповідача на Конвенцію про угоди про вибір суду суд вважає безпідставним, оскільки у доказах, які стосуються предмета доказування, відсутня будь-яка угода про вибір суду. Також суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 16 Конвенції про угоди про вибір суду ця Конвенція не застосовується до проваджень, відкритих до набрання нею чинності для Держави суду, до якого подано позов. Конвенція набрала чинності для України 01.08.2023 р., а провадження у справі 914/249/21 відкрито ще 03.03.2021 р., тобто до набрання чинності Конвенцією.

Щодо твердження відповідача, що сервери електронної пошти знаходяться в Нідерландах та Австрії, тому справа не підсудна Господарському суду Львівської області - суд вважає, що оскільки доступ до електронної пошти за наявності даних доступу можна отримати з будь-якої локації за наявності інтернету, місцезнаходження серверу не впливає на підсудність розгляду справи.

Відповідно, справа № 914/249/21 відноситься до територіальної юрисдикції Господарського суду Львівської області.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності.

Таким чином, справа № 914/249/21 також відноситься до предметної юрисдикції Господарського суду Львівської області.

Щодо закриття провадження:

Підстави для закриття провадження у справі визначені ст. 231 ГПК України. У даній справі відсутня будь-яка з таких підстав, відповідно, підстави для закриття провадження у справі № 914/249/21 відсутні. Законодавство не передбачає ані механізму, ані підстав передачі судом розгляду справи до іноземного суду, відповідно, передача розгляду справи до іноземного суду, як це просить відповідач, є неможливою.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України, вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 813,30 євро.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76-79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG), Coburger Str 43, 96052, Bamberg, Bundesrepublik Deutschland, Tax ID: DE 285508509 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аджілівей» (79058, Львівська область, місто Львів, проспект В`ячеслава Чорновола, 75/27, ) 54 215,09 євро, з яких: 45 167,70 євро основного боргу; 1 817,40 євро пені; 455,43 євро - три відсотки річних; 6 775,16 євро відповідно до п. 2.4. Договору та 813,30 євро судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 27.02.2025

Суддя Березяк Н.Є.