РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.02.2025Справа № 910/15289/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша"

про стягнення 59 892,84 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" (далі - відповідач) про стягнення 59 892,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 08.11.2023 року № 28-0197-00504 та у зв`язку із настанням страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля "Audi", реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, станом на дату настання останньої була застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії № ЕР 217060950. У зв`язку з наведеними обставинами, позивач вказував на те, що обов`язок з відшкодування 59 892,84 грн. покладається на відповідача.

Позивач також вказав, що попередній (орієнтовний) розмір понесених ним витрат на оплату вартості послуг професійної правничої допомоги в даній справі склав 7 000,00 грн., які Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" просило суд стягнути на його користь з відповідача.

Ухвалою від 16.12.2024 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/15289/24 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

18.12.2024 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла запитувана судом інформація.

30.12.2024 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив відповідача від 30.12.2024 року на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення пред`явлених до нього вимог з огляду на те, що обов`язковою умовою в разі необхідності визначення розміру завданих внаслідок ДТП збитків є проведення оцінки майна. Проте позивачем не надано ні звіту про оцінку, ні висновку експерта, відповідно до яких розраховано вартість відновлювального ремонту та розмір завданих власнику пошкодженого автомобіля збитків. Так, при визначенні розміру збитків обов`язково враховуються технічні, технологічні характеристики пошкодженого автомобіля, особливості автомобіля, викликані його експлуатацією та технічним станом, тоді як для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на його отримання, зобов`язана надати звіт про оцінку та забезпечити огляд пошкодженого автомобіля, чого Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УСГ" здійснено не було. Оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо розміру страхового відшкодування внаслідок не надання позивачем відповідачу для огляду пошкодженого автомобіля чи його фотознімків, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" було зобов`язане надати звіт/висновок про оцінку. Однак, позивачем не надано ні фотознімків пошкодженого автомобіля, ні акту виконаних робіт/наданих послуг, що унеможливлює підтвердження факту виконання робіт/надання послуг, перелік яких вказано у рахунку, що позбавило відповідача змоги визначити відповідність реальних пошкоджень тим, які зазначено представником позивача в акті огляду. За таких обставин, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Перша" позбавлене можливості встановити причини та обставини дорожньо-транспортної пригоди та розмір заподіяної шкоди, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з нього спірної у даній справі суми страхового відшкодування.

Крім того, у вказаному відзиві відповідач вказав, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату вартості послуг професійної правничої допомоги в даній справі є неспівмірним зі складністю даної справи, у той час як у штаті Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" є працівники, які мають відповідну освіту у галузі права та можуть здійснювати представництво позивача в суді. Так, зокрема, на офіційному сайті позивача зазначено: "Розгалужена мережа представництв ПАТ "СК "УСГ" включає більше 80 підрозділів по Україні. Команда фахівців компанії - це 450 спеціалістів, об`єднаних спільною метою - надання страхових послуг найвищої якості та здобуття компанією лідируючих позицій в Україні".

02.01.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" від 02.01.2025 року на відзив на позовну заяву, в якій останнє вказало, що законом не передбачено обов`язку страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Крім того, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники, а відтак посилання відповідача на положення Закону України "Про оцінку майна майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" є недоцільним, оскільки останньому нічого не заважало залучити свого працівника для визначення як розміру коефіцієнту фізичного зносу, так і вартості відновлювального ремонту.

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" також зазначило, що пункт 35.2 статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не містить в переліку таких документів, як фото пошкодженого транспортного засобу.

Більше того, позивач на підставі пункту 34.4 статті 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (як особа, до якої перейшли права потерпілої особи) залучив свого працівника, який розрахував розмір коефіцієнту фізичного зносу та звернувся до відповідача з позовом з урахуванням вказаного коефіцієнту. Відповідач же, у свою чергу, власного розрахунку коефіцієнту фізичного зносу не навів, заперечень щодо наданого позивачем розрахунку не надав.

Позивач також звернув увагу на те, що обов`язок як з вчасного та належного огляду транспортного засобу, так і з встановлення (отримання) всіх необхідних відомостей для своєчасної виплати страхового відшкодування, лежить саме на відповідачеві.

Крім того, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" наголосило на тому, що жодних доказів неспівмірності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу в даній справі відповідач у поданому відзиві не навів.

08.01.2025 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення відповідача від 07.01.2025 року, в яких останній додатково звернув увагу на те, що огляд пошкодженого автомобіля здійснювався без присутності представника відповідача, фотознімки пошкодженого автомобіля позивачем не надано, що унеможливлює визначення відповідності реальних пошкоджень тим, які зазначено представником позивача в акті огляду.

Інших клопотань чи заяв від сторін на адресу суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

08.11.2023 року між позивачем (Страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тедіс Україна" (Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00504 (далі - Договір) щодо автомобіля, зокрема, "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2021 року випуску.

Відповідно до пункту 8 Договору строк дії цього правочину: з 00 год. 00 хв. 18.11.2023 року по 24 год. 00 хв. 17.11.2024 року.

Умовами пункту 11.1 вказаного Договору до страхових випадків віднесено дорожньо-транспортну пригоду.

22.08.2024 року о 16:40 год. на 216 км 1900 м а/д Н-03 Житомир-Чернівці відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Audi А6", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який не вибрав безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення із застрахованим позивачем автомобілем "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з чим транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 13.09.2024 року в справі № 689/1905/24 (провадження № 3-689/990/24) водія автомобіля "Audi А6", реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, внаслідок якого настала ДТП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Листом від 29.08.2024 року Страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (реєстраційний номер: ЗСКА-16439).

Відповідно до виставленого СТО - ТОВ "ТД "Фаворит Авто" рахунку від 06.09.2024 року № СФА-С-0936 загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 84 689,51 грн.

З урахуванням, зокрема, складеного 27.09.2024 року акту огляду транспортного засобу № та вищенаведеного рахунку СТО, на підставі страхового акту від 18.10.2024 року № ЗСКА-16439 позивач визначив розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті за Договором (з урахуванням франшизи), та становить 82 689,51 грн., а також встановив порядок виплати цього страхового відшкодування шляхом перерахування на користь ТОВ "ТД "Фаворит Авто".

Враховуючи наведені обставини, позивач згідно з платіжною інструкцією від 18.10.2024 року № 84545 перерахував на користь ТОВ "ТД "Фаворит Авто" грошові кошти у загальному розмірі 82 689,51 грн. із призначеннями платежу: "Страх. відшк. 28-0197-00504/00010 в 08.11.23 стр. акт ЗСКА-16439 в 18.10.24; ТОВ "ТЕДІС УКРАЇНА" ; Рахунок № СФА-С-0936 від 06.09.2024р. Без ПДВ".

Згідно з полісом серії № ЕР 217060950 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля "Audi А6", реєстраційний номер НОМЕР_2 , на час скоєння ДТП була застрахована у відповідача з встановленим розміром франшизи - 0,00 грн. та лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в сумі 160 000,00 грн.

Листом від 21.10.2024 року № 52502 позивач звернувся до відповідача із заявою на виплату (страхового) відшкодування, яка була отримана уповноваженою особою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" 28.10.2024 року. До цієї заяви позивач долучив копії Договору, свідоцтва про реєстрацію ТЗ, посвідчення водія, довідки про пошкодження (первинної) або схеми місця ДТП, довідки про ДТП (обставини), акту огляду транспортного засобу, рахунку-фактури, заяви страхувальника про настання страхового випадку, страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування до нього, платіжного доручення та довіреності на право підпису.

Листом від 30.10.2024 року, направленим на електронну адресу представника позивача, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Перша" звернулося до Страховика з проханням надіслати кольорові фото пошкодженого автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та договір страхування, підписаний третьою стороною - Банком.

Крім того, листом від 13.11.2024 року № ЦВ24-1868 відповідач звернувся до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" та вказав, що позивачем не було забезпечено документального підтвердження права на отримання страхового відшкодування, а саме: не надано належним чином оформлених документів - фотографій пошкодженого транспортного засобу, договору страхування наземного транспорту з підписами усіх сторін, експертного заключення щодо оцінки збитків, завданих власнику колісного транспортного засобу "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 . З огляду на викладене, відповідач вказав про відсутність у нього правових підстав для визнання вимоги позивача про відшкодування завданої шкоди.

Оскільки вимога позивача відповідачем у добровільному порядку задоволена не була, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" вирішило звернутися до господарського суду міста Києва з даним позовом про стягнення з відповідача 59 892,84 грн. для захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Так, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

Положеннями статті 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про страхування" залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

У свою чергу, за вольовою ознакою згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 Цивільного кодексу України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року в справі № 910/2603/17 висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.

При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначене статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 Цивільного кодексу України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм Цивільного кодексу України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 Цивільного кодексу України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.

При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 905/2970/16 від 10.07.2018 року.

У постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року в справі № 910/171/17 відображено правову позицію, згідно з якою на підставі вищевказаних правових норм до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

При цьому, у постанові від 02.04.2018 року в справі № 910/32720/15 Верховний Суд зазначив, що вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

Згідно з частиною 1 статті 14 та статті 204 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов`язковим для виконання його сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, частина 2.1 статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших актів цивільного законодавства України.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми пункту 22.1 статті 22 та статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма частини 1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 910/22886/16 від 01.02.2018.

Суд вважає, що проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з пунктом 1.6 цієї Методики строк експлуатації - період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.

Зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 , вбачається, що рік випуску автомобіля - 2021, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував строку, встановленого у пункті 7.38 Методики.

Як було зазначено вище, з урахуванням, зокрема, виставленого СТО рахунку від 06.09.2024 року № СФА-С-0936, на підставі страхового акту від 18.10.2024 року № ЗСКА-16439 позивач визначив розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті за Договором (з урахуванням франшизи), та становить 82 689,51 грн., а також встановив порядок виплати цього страхового відшкодування шляхом перерахування на користь СТО - ТОВ "ТД "Фаворит Авто".

Згідно з платіжною інструкцією від 18.10.2024 року № 84545 позивач сплатив на користь ТОВ "ТД "Фаворит Авто" грошові кошти у загальному розмірі 82 689,51 грн. із призначеннями платежу: "Страх. відшк. 28-0197-00504/00010 в 08.11.23 стр. акт ЗСКА-16439 в 18.10.24; ТОВ "ТЕДІС УКРАЇНА" ; Рахунок № СФА-С-0936 від 06.09.2024р. Без ПДВ".

При цьому, слід враховувати, що Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 року в справі № 911/482/17 відзначив, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

У постанові від 03.07.2019 року в справі № 910/12722/18 Верховний Суд зазначив, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року в справі № 922/4013/17.

Враховуючи наведені обставини, суд критично оцінює заперечення відповідача, які зводяться до не надання позивачем звіту про оцінку та висновку експерта щодо визначення розміру завданих внаслідок ДТП збитків власнику автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Разом із тим, суд звертає увагу на таке.

З матеріалів справи вбачається, що, незважаючи на те, що на момент ДТП строк експлуатації застрахованого позивачем автомобіля не перевищував строку, встановленого у пункті 7.38 Методики, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" за власною ініціативою здійснило розрахунок фізичного зносу автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 22.08.2024 року та встановило, що фізичний знос складників цього транспортного засобу складає 58,75 %.

Суд звертає увагу, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством.

Тобто законом чітко визначено, що страховиком відшкодовується вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу (пункт 8.2 Методики), а не ринкова вартість складових частин транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу (пункт 7.36 Методики).

Відповідно до вимог пункту 8.2 Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз= Ср + См + Сс х (1 - Ез), де:

Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.;

См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.;

Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.;

ЕЗ - коефіцієнт фізичного зносу.

Суд зазначає, що відповідач обґрунтованого розрахунку коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля не надав, заперечень щодо наданого позивачем розрахунку цього коефіцієнту не навів.

Зважаючи на встановлений позивачем коефіцієнт фізичного зносу (який становить 0,5875), що відповідачем у встановленому порядку спростовано не було, враховуючи зазначену в наявних у матеріалах справи документах (зокрема, виставленому СТО рахунку від 06.09.2024 року № СФА-С-0936 на оплату відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 ) вартість складових пошкодженого автомобіля, що підлягають заміні, беручи до уваги вартість ремонтно-відновлювальних робіт та матеріалів, необхідних для проведення його відновлювального ремонту, вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля, з урахуванням фізичного зносу (Сврз), склала 59 892,84 грн.

Отже, з урахуванням вищенаведених імперативних законодавчих приписів та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відшкодуванню на користь позивача підлягали витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу (з урахуванням зносу), зокрема, у розмірі 59 892,84 грн.

Заперечення відповідача, які зводяться до позбавлення його можливості встановити причини та обставини дорожньо-транспортної пригоди і розмір заподіяної шкоди, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з нього спірної у даній справі суми страхового відшкодування, також оцінюються судом критично, оскільки до адресованої Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Перша" заяви від 21.10.2024 року № 52502 позивач долучив усі необхідні для її розгляду документи, а матеріали справи не містять доказів, які свідчать про вчинення відповідачем активних дій, направлених на встановлення причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди і дійсного розміру заподіяної шкоди, а також доказів, що підтверджують перешкоджання позивачем у встановленні таких обставин і фактів відповідачем. Разом із тим, саме на Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Перша", як страховика винної у ДТП особи, після отримання ним заяви на регламенту виплату покладається обов`язок здійснити передбачені статтею 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" дії.

Суд також зазначає, що за змістом статті 35.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:

а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ;

б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження;

в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують;

г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих;

ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

До заяви додаються:

а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;

б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;

в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;

г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;

ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого;

д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;

е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;

є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Разом із тим, імперативними вимогами означеної норми не передбачено подання страховику фотознімків пошкодженого автомобіля як обов`язкової умови для отримання страхового відшкодування, у той час як відповідач не довів відсутності в нього дійсної можливості провести огляд застрахованого позивачем транспортного засобу.

Інші заперечення відповідача проти позову також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.

Відповідно до статті 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

У даному випадку, положеннями полісу серії № ЕР 217060950 було передбачено франшизу в розмірі 0,00 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача, коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого автомобіля, а також визначені полісом серії № ЕР 217060950 розміри лімітів відповідальності (160 000,00 грн.) та франшизи (0,00 грн.), суд дійшов висновку про те, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу 59 892,84 грн.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладені обставини, а також зважаючи на відсутність належних доказів, що спростовують наведені висновки, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, доведеними належним чином та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених вище.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи учасників справи не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн. відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача, у зв`язку із задоволенням позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ".

Крім того, у позовній заяві Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" просило суд покласти на відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

Згідно з частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація вказаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги від 08.12.2023 року № 2-12/2023-Ю, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УСГ" (клієнт) та Адвокатським бюро "Гедз" (Адвокатське бюро), копію акту виконаних робіт від 10.12.2024 року до договору про надання правничої допомоги від 08.12.2023 року № 2-12/2023-Ю, копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 11.12.2024 року № 5922 на загальну суму 24 000,00 грн., а також копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 10423/10 від 20.12.2021 року на ім`я Гедз Юлії Володимирівни, яка підписувала позовну заяву.

Згідно з пунктом 1.1 договору від 08.12.2023 року № 2-12/2023-Ю клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову (правничу) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

У пункті 5.1 означеного договору його сторони встановили, що за надання правової (правничої) допомоги Адвокатським бюро, у справах, де клієнт виступає в якості позивача, клієнт перераховує на розрахунковий рахунок Адвокатського бюро гонорар, розмір якого встановлюється залежно від ціни позову, а саме у справах, де ціна позову (первинна) перевищує 50 000,00 грн., гонорар становить 7 000,00 грн. за кожну справу незалежно від переліку наданих послуг та часу, витраченого на них.

Судом встановлено, що Гедз Юлія Володимирівна є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю від 20.12.2021 року серії КС № 10423/10.

З матеріалів справи вбачається, що 10.12.2024 року між клієнтом та Адвокатським бюро підписано акт виконаних робіт до договору від 08.12.2023 року № 2-12/2023-Ю, яким сторони цього договору підтвердили приймання-передачу послуг на загальну суму 24 000,00 грн., у тому числі за проведення консультацій з клієнтом, за вчинення підготовчих дій та підготовку і подання позовної заяви по страховій справі - ЗСКА-16439, за договором страхування № 28-0108-10, страхувальник - ТОВ "Тедійс Україна", до ПрАТ "СК "Перша", ПІП винуватця ДТП - Геровський В.Л., дата настання ДТП - 22.08.2024.

У той же час, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, відповідно до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд має право за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але лише у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті, яка, зокрема встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справ. При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Як було зазначено вище, у відзиві на позову відповідач вказував, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату вартості послуг професійної правничої допомоги в даній справі є неспівмірним зі складністю даної справи, у той час як у штаті Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" є працівники, які мають відповідну освіту у галузі права та можуть здійснювати представництво позивача в суді. Так, зокрема, на офіційному сайті позивача зазначено: "Розгалужена мережа представництв ПАТ "СК "УСГ" включає більше 80 підрозділів по Україні. Команда фахівців компанії - це 450 спеціалістів, об`єднаних спільною метою - надання страхових послуг найвищої якості та здобуття компанією лідируючих позицій в Україні".

Суд взяв до уваги наведені обґрунтування відповідача, а також врахував, що дана справа була розглянута судом в порядку спрощеного позовного провадження (без проведення судових засідань). У свою чергу, підготовка вказаної позовної заяви не потребувала здійснення складних арифметичних розрахунків чи збирання значного обсягу документів, на обґрунтування заявлених позовних вимог.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката, відповідач не надав.

У той же час, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

У пункті 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких віднесено витрати на оплату професійної правничої допомоги), покладаються на відповідача.

З урахуванням встановлених обставин та складності справи, часу розгляду справи, виходячи з характеру спірних правовідносин, обсягу матеріалів справи, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, а також беручи до уваги відповідне клопотання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша", суд дійшов висновку про зменшення заявленої Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УСГ" суми витрат за договором про надання правничої допомоги від 08.12.2023 року № 2-12/2023-Ю та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату професійної правничої допомоги у справі № 910/15289/24 у загальному розмірі 3 500,00 грн.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" (03050, місто Київ, вулиця Фізкультури, будинок 30; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" (03038, місто Київ, вулиця Федорова Івана, будинок 32А; ) страхове відшкодування в сумі 59 892 (п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто дві) грн. 84 коп., 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору, а також 3 500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 28.02.2025 року.

Суддя В.С. Ломака