ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2025 р. Справа№ 910/9487/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Алданової С.О.

Євсікова О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2024, повний текст якого складено та підписано 04.10.2024

у справі № 910/9487/24 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ»

до Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ»

про стягнення страхового відшкодування у розмірі 156 046, 04 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року Товариство з додатковою відповідальністю «ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» про стягнення страхового відшкодування у розмірі 156 046 грн. 04 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ТДВ "ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ ", виплативши страхувальнику згідно договору добровільного страхування наземного транспорту страхове відшкодування, на підставі ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» набуло право зворотної вимоги до винної особи, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована ТДВ «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ».

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2024 у справі № 910/9487/24 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ» страхове відшкодування у розмірі 156 046 грн 04 коп. та судовий збір у розмірі 3 028 грн. 00 коп.

Суд виходив з того, що оскільки наданими до матеріалів справи доказами підтверджено факт виплати позивачем страхувальнику вартості відновленого ремонту, то до страховика в порядку ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги до винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідачем.

Судом відхилено доводи відповідача про неотримання ним заяви про виплату страхового відшкодування, оскільки наданими позивачем до матеріалів справи доказами підтверджено факт здійснення стороною надіслання заяв в межах строків, визначених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому, негативні наслідки неодержання відповідачем вказаних документів з причин, що не залежали від позивача, як зазначено судом, покладаються на відповідача, оскільки факт наявності відповідної заяви позивача та доказів її належного надсилання свідчить про добросовісне звернення останнього до відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

- ані першої заяви про страхове відшкодування від 13.06.2023 року, ані доповнення до заяви від 09.04.2024 року на адресу відповідача не надходило, а позивач у свою чергу намагається ввести суд в оману, фальсифікуючи докази відправки листів, щоб уникнути відповідальності за прострочення строків на звернення з заявою про страхове відшкодування;

- поштовим відправленням №180 позивач направив зовсім інший лист, а не доповнення до заяви про виплату страхового відшкодування № 3.23.01737 - СК (Вих. № 07 - 3.23.01737), як стверджує позивач;

- від ТДВ "Експрес Страхування" засобами поштового сервісу ДП "Укрпошта" за квітень 2024 року надійшло до відповідача лише 2 листа (не стосуються предмета спору), що додатково підтверджується витягом з журналу реєстрації вхідної документації ТДВ "СГ "ОБЕРІГ", що надійшла Укрпоштою від відправника ТДВ "ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ" за квітень 2024 року;

- позивач не довів факту надсилання відповідачу рекомендованим листом саме заяви про виплату страхового відшкодування № 3.23.01737 -СК від 13.06.2024 року, оскільки в матеріалах справи відсутній опис вкладення в цінний лист, відсутні докази вручення відповідачу рекомендованого листа з трек-номером 216, в "Списку №13.06.2023" зазначена значно менша вага, аніж мала б бути у разі надіслання заяви із зазначеним у ній переліком документів;

- ТДВ "СК "Експрес Страхування" прострочило законодавчо встановлений строк для надання заяви про виплату страхового відшкодування, тож будь-які вимоги щодо відшкодування шкоди являються безпідставними;

- позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, у відповідності до ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", тож ним не було доведено розміру заподіяних збитків.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9487/24 та невідкладно надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи №910/9487/24. Копію ухвали надіслано до Господарського суду першої інстанції.

31.10.2024 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Північний апеляційний господарський суд визнав подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження. Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали до суду не надійшло.

У відповідності до ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимога про стягнення 156 046, 04 грн, вказана справа, у відповідності до приписів ГПК України, відноситься до малозначних справ.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2024 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» про розгляд апеляційної скарги з повідомленням та викликом учасників справи. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2024 у справі №910/9487/24. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників процесу про здійснення розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі не пізніше ніж 25.11.2024. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі не пізніше ніж 25.11.2024.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржене судове рішення залишити без змін, як таке, що було прийнято на підставі вірного дослідження матеріалів справи та застосування норм закону. Зокрема, позивач зазначив про те, що:

- як доказ надсилання позивачем першої досудової вимоги на адресу відповідача до матеріалів справи надано копії Реєстру згрупованих відправлень «Рекомендований лист» Форми 103 «Список 13.06.2023 р.» та Службового чеку № 0329 від 13.06.2023 р., що підтверджують відправлення Заяви про виплату страхового відшкодування від 13.06.2023 р. відповідачу; а другої досудової вимоги (Доповнення до Заяви про виплату страхового відшкодування від 13.06.2023 р.) - було надано копії Опису відправлень рекомендованих листів та чеку про оплату поштових послуг № 7 від 10.04.2024 р;

- ТДВ "Експрес Страхування" зі своєї сторони виконало вимоги, передбачені чинним законодавством, звернулося до ТДВ "Страхова група "Оберіг" у досудовому порядку для добровільного врегулювання справи, надало докази такого звернення;

- оригінали поштових документів, що підтверджують надсилання двох досудових вимог, за першою вимогою Суду, можуть бути надані на огляд;

- позивачем в річний строк з дати настання страхового випадку було надіслано на адресу відповідача повний пакет документів страхової справи, відповідач його отримав, але жодним чином не відреагував.

Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить стягнути з ТДВ "Страхова група "Оберіг" на користь ТДВ "Експрес Страхування" суму судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 028,00 грн.

Розгляд клопотань

Відповідачем до апеляційної скарги долучено додаткові докази, а саме:

- витяг з Журналу реєстрації вхідної документації № 1504-56 від 15.04.2024;

- заяву щодо сумнівів з приводу достовірності доказів.

Щодо витягу з Журналу реєстрації вхідної документації № 1504-56 від 15.04.2024 колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування причин неможливості подання Витягу з Журналу реєстрації вхідної документації № 1504-56 від 15.04.2024 в суді першої інстанції апелянт зазначає, що у зв`язку з введенням в країні режиму воєнного стану представники Відповідача працюють дистанційно, а оригінали матеріалів справи зберігаються в архіві. На дату написання відзиву на позовну заяву до Суду представник Відповідача здійснив запит на пошук документів, які надійшли від відправника ТДВ "Експрес Страхування" за квітень 2024 року у архіві, пошук яких зайняв тривалий час.

Однак наведені обставини неможливості подання доказів до суду першої інстанції не можуть бути кваліфіковані колегією як такі, що об`єктивно не залежали від відповідача, оскільки звернення представника до архіву товариства і тривале неотримання їх залежало виключно від суб`єктивної поведінки сторони та не може свідчити про наявність перешкод у вчиненні ТДВ «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» дій із збирання доказів і вчасного їх подання на розгляд суду.

Крім того, представником відповідача в суді першої інстанції будь-яких заяв з процесуальних питань щодо наявності наміру подати наведені вище докази та необхідності додаткового часу для їх представлення не подавалось.

Долучений до апеляційної скарги доказ оформлений не у вигляді ксерокопії з прошитого журналу реєстрації вхідної документації товариства, а у вигляді таблиці з переліком двох листів позивача. Тобто така інформація могла знаходитися у відповідача в електронному вигляді, що виключало необхідність її пошуку в спеціально обладнаному приміщенні для зберігання документів товариства.

Відповідачем до апеляційної скарги також не було долучено доказів у вигляді наказу керівника товариства про роботу працівників в дистанційному режимі в період розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої - другої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 ГПК України).

Наведені положення визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає (схожий за змістом правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14, від 01.07.2021 у справі №46/603 тощо).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - апелянта) (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 13.01.2021 у справі №10/Б-921/1442/2013).

Прийняття апеляційним судом доказів, без встановлення й оцінки обов`язкових за частиною 3 статті 269 ГПК України передумов, крім порушення відповідних процесуальних приписів, матиме наслідком недотримання принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін, принципу правової визначеності в аспекті однозначності та передбачуваності правозастосування.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів, користуючись правами суду першої інстанції в межах повноважень, наданих процесуальним законом апеляційному господарському суду, а також з дотриманням принципів змагальності та рівності учасників процесу, здійснює розгляд справи за наявними у справі документами.

Долучені до матеріалів апеляційної скарги нові докази, що не були предметом дослідження в суді першої інстанції на підставі частини 3 статті 269 ГПК України не приймаються судом апеляційної інстанції та не враховуються при прийнятті цієї постанови.

Щодо заяви щодо сумнівів з приводу достовірності доказів

У заяві щодо сумнівів з приводу достовірності доказів, відповідач наполягає на тому, що позивач сфабрикував докази направлення заяви про страхове відшкодування від 13.06.2023, а замість доповнення до заяви від 09.04.2024 від позивача надійшов зовсім інший документ, що не стосується спірного страхового випадку.

Відповідно до частини першої та другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з частиною одинадцятою статті 80 ГПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

В частині шостій статті 91 ГПК України передбачено, що у разі, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Тобто, суд не повинен брати до уваги копію письмового доказу, якщо не подано його оригінал у разі, якщо учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії доказу оригіналу (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 917/1360/18(917/1051/20).

У справі, що розглядається, апелянт ставить під сумнів не надані до суду копії документів, а самі докази надіслання як такі. Тобто процедурний механізм положень частини одинадцятої статті 80 ГПК України, на яку посилається заявник, у даному випадку не може бути застосований. Натомість підлягають застосуванню загальні правила оцінки доказів, що унормовані положеннями процесуального закону. Відповідні висновки з цього питання буде викладено в мотивувальній частині даної постанови.

Щодо відповіді на відзив на апеляційну скаргу

27.11.2024 відповідач подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому апелянтом, серед іншого, було викладено доводи про те, що друга виплата страхового відшкодування не відноситься до ДТП, що сталась в травні 2023 року.

Утім зазначені доводи є фактичним доповненням апеляційної скарги, які у відповідності до частини першої статті 266 ГПК України подаються протягом строку на апеляційне оскарження. При цьому апелянт не подав заяву про поновлення строку на вчинення названих процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 статті 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази про надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу. В іншому разі суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Статтею 118 ГПК України передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Системний аналіз приписів частини 1 статті 266 та статті 118 Господарського процесуального кодексу України свідчить про запровадження законодавцем процесуального імперативу стосовно залишення без розгляду судом доповнення чи зміни апеляційної скарги, поданих поза межами строку на апеляційне оскарження. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.01.2022 у справі № 920/617/19, від 10.08.2023 у справі №916/1507/21.

Оскільки у відповіді на відзив відповідачем викладено доводи щодо пошкоджень транспортного засобу, які не стосуються ДТП, є фактичним доповненням апеляційної скарги новими аргументами, які надані суду поза межами строку на апеляційне оскарження, колегія суддів у відповідній частині залишає його без розгляду.

В іншій частині доводів відповідь на відзив з урахуванням наведених апелянтом обґрунтувань неможливості подання означеного документа в межах встановлених ухвалою суду строків приймається до розгляду.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

24.05.2022 між Товариством з додатковою відповідальністю "ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ" (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів Програма "VIP" №777.22.2684074, предметом якого є страхування транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску. (а.с. 17-21)

Договором №777.22.2684074/1 про заміну сторони у зобов`язанні до Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів Програма "VIP" №777.22.2684074 від 24.05.2022 Сторони вирішили замінити сторону Страхувальника в Договорі з Первісного страхувальника - ОСОБА_1 на нового Страхувальника - ОСОБА_2 , замінити реєстраційний номер застрахованого транспортного засобу "Мерседес" з НОМЕР_1 на НОМЕР_2 (а.с. 22-23).

10.05.2023 по вул. Київській, 152 у м. Бровари відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою №270759 (а.с. 26).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований Позивачем автомобіль марки "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.06.2023 року у справі №361/4106/23 ОСОБА_3 , водія транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень (а.с. 27).

Спільним підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц" виставлено рахунок № від 17.05.2023 року на ремонт транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на суму в розмірі 130 376 грн 39 коп. (а.с.78-79).

Відповідно до Страхового акта №3.23.01737-1 від 19.05.2023 року Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 130 376 грн 39 коп., що підтверджується платіжною інструкцією №568810290 від 19.05.2023 року із зазначенням призначення платежу: "Стр. 777.22.2684074 від 24.05.2022, ОСОБА_1 , власник ОСОБА_2 " (а.с. 81-82).

Спільним підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц" виставлено рахунок № від 12.06.2023 року на ремонт транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на суму в розмірі 28 169 грн 65 коп. (а.с. 95).

Відповідно до Страхового акта №3.23.01737-2 від 18.07.2023 Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 28 169,65 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №68811555 від 18.07.2023 із зазначенням призначення платежу: "Стр. 777.22.2684074 від 24.05.2022, ОСОБА_1 , власник ОСОБА_2 " (а.с. 96-97).

Згідно Акта виконаних робіт № від 22.06.2023 вартість ремонту транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , склала 130 376 грн 39 коп. (а.с.98-103).

Згідно Акта виконаних робіт № від 30.08.2023 вартість ремонту транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , склала 28169 грн 65 коп. (а.с. 104).

Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/212588147 цивільно-правова відповідальність власника транспортного "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , на момент настання страхової події була застрахована у Відповідача, розмір франшизи згідно з вказаним Полісом складає 2 500 грн (а.с.121-122).

За доводами позивача, згідно заяви №0231/07-3.23.01737 від 13.06.2023 з урахуванням доповнення до заяви №07-3.23.01737 від 09.04.2024 ТДВ «ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ» вимагало у Відповідача здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 158 546 грн 04 коп.

На підтвердження факту надіслання вказаних заяв позивачем надано:

- копію списку АТ «Укрпошта» Ф. 103 згрупованих рекомендованих поштових відправлень від 13.06.2023, де відповідачу адресовано поштове повідомлення №216 вагою 50 г., (а.с. 147);

- роздруківку про створення «Відправлення №216» вагою 112 г., (а.с. 106 на звороті);

- копію списку АТ «Укрпошта» Ф. 103 згрупованих рекомендованих поштових відправлень від 10.04.2024, де відповідачу адресовано поштове повідомлення №180 вагою 14 г. (а.с.108-109);

- фіскальний чек АТ «Укрпошта» ПН 55 від 13.06.2023 (а.с. 147).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач посилається на те, що Відповідач, як страховик особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язаний відшкодувати суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, розмір якої становить 156 046,04 грн відповідно до встановлених Полісом №ЕР/212588147 лімітів відшкодування по майну та франшизи. Однак надіслані на його адресу заяви про виплату страхового відшкодування проігнорував, страхову виплату не здійснив, що стало підставою для пред`явлення цього позову.

У відзиві на позов, Відповідач заперечив проти позову та зазначив, що Позивачем не доведено факт надсилання Відповідачеві заяви про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації у законодавчо встановлений строк, а відтак, встановлено відсутність порушення законних прав та інтересів Позивача, з огляду на що, звернення із досліджуваним позовом до Відповідача являється незаконним.

Інші документи, що долучені до позовної заяви, Позивач Відповідачеві не надсилав та не надавав, що є підставою для застосування підп. 37.1.4. п.37.1. ст.37 Закону № 1961-IV.

За твердженнями Відповідача, Позивачем не доведено, що СПД являється суб`єктом оціночної діяльності з визначення обсягу матеріального збитку, завданого транспортному засобу. Також Позивачем не доведено, що СПД мав право/ліцензії/сертифікати на ведення господарської діяльності з реалізації запчастин для саме його транспортного засобу.

Відповідач зазначив, що станом на дату подання відзиву на позовну заяву Позивач звернувся до Відповідача тільки із повідомленням про настання ДТП, і лише 11.04.2024, про що до відзиву на позов додаються докази.

Однак, відповідачем додано отримане ним 11.04.2024 повідомленням №798 від 08.04.2024 про настання ДТП, яка сталась 17.09.2023 за участю автомобіля FIAT 500, д/н НОМЕР_4 . (а.с. 130).

Тобто, зазначене повідомлення не стосується спірного ДТП, скоєного за участю автомобілів "Мерседес", д/н НОМЕР_2 та "Мерседес", д/н НОМЕР_3 .

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами частини першої статті 1187 ЦК України діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб - є джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 названого Закону передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Матеріалами справи підтверджується, що ТДВ «ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ» на підставі заяви страхувальника, страхових актів №3.23.01737-1 від 19.05.2023 року та №3.23.01737-2 від 18.07.2023 року, актів огляду транспортного засобу від 11.05.2023 та від 12.06.2023, рахунків-фактур ремонтної організації СП у формі ТОВ "Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц" № від 17.05.2023 та № від 12.06.2023, актів виконаних робіт № від 22.06.2023 та № від 30.08.2023, здійснило виплату страхового відшкодування в загальній сумі 158 546,04 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №568810290 від 19.05.2023 та №68811555 від 18.07.2023.

Згідно ч. 2 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

В ст. 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

При цьому в таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Таким чином, ураховуючи норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", якими регулюються правовідносини між сторонами у справі, позивач - ТДВ «ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ», виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до ТДВ «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ», яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу, згідно Полісу № ЕР/212588147.

Водночас, спірним у даному випадку є питання наявності чи відсутності у позивача права на стягнення з відповідача страхового відшкодування, так як за доводами відповідача позивачем було порушено встановлений підпунктом 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк на звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування.

У відзиві на позовну заяву, відповідач наполягав на тому, що він не отримував від позивача заяви про виплату страхового відшкодування №0231/07-3.23.01737 від 13.06.2023 та доповнення до заяви №07-3.23.01737 від 09.04.2024.

В надісланому згідно копій списку згрупованих поштових відправлень від 10.04.2024 та фіскального чеку від 10.04.2024 на адресу відповідача листі надійшов лист-повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди, що не стосується предмету спору у цій справі, за №798/10/3-4.24.00060 від 08.04.2024 (а.с. 130).

У цьому зв`язку, сторона відповідача в суді першої інстанції зазначала, що надані позивачем докази надіслання 13.06.2023 та 10.04.2023 (реєстри та чеки) листів за відсутності копій описів вкладення у цінні листи не є належними доказами направлення відповідачу саме заяви про виплату страхового відшкодування №0231/07-3.23.01737 від 13.06.2023 та доповнення до неї згідно заяви №07-3.23.01737 від 09.04.2024. Аналогічними доводами обґрунтована і апеляційна скарга.

Щодо викладених доводів колегією суддів встановлено таке.

Правова оцінка доказів

Щодо заяви про виплату страхового відшкодування від 13.06.2023

Обґрунтовуючи позов позивач зазначає, що він надіслав відповідачу Заяву про виплату страхового відшкодування №0231/07-3.23.01737 від 13.06.2023, на підтвердження чого надано:

- копію списку АТ «Укрпошта» Ф. 103 згрупованих рекомендованих поштових відправлень від 13.06.2023, де відповідачу адресовано поштове повідомлення №216 вагою 50 г., (а.с. 147);

- роздруківку про створення «Відправлення №216» вагою 112 г., (а.с. 106 на звороті);

- фіскальний чек АТ «Укрпошта» ПН 55 від 13.06.2023 (а.с. 147).

Так, зі змісту названого списку слідує, що на адресу відповідача направлено лист за трек-номером 06 000 2866 0216.

Колегія суддів вважає, що цих доказів недостатньо на підтвердження того, що цей лист дійсно був направлений, враховуючи наступне.

До матеріалів справи позивачем не подано опису вкладення у цінний лист з поіменним переліком документів, видані відправникові поштового відправлення за трек-номером 06 000 2866 0216.

Відповідно до п. 17 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (далі - Правила), внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою, згідно з тарифами оператора поштового зв`язку.

Послуга опису вкладення до поштового відправлення полягає в підтвердженні у визначеному оператором поштового зв`язку порядку відповідно до технологічного процесу здійснення такої операції вмісту вкладення до поштового відправлення із зазначенням індивідуальних ознак відповідного вкладення (конкретний вид, кількість тощо), що відрізняє його від інших речей.

Тобто направлення поштової кореспонденції з описом вкладення підтверджує вміст конверту, в якому направляється відповідне відправлення.

У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися. Підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку є розрахунковий документ (пункти 61, 62 Правил).

З урахуванням вищенаведених положень Правил, слід констатувати, що належним доказом направлення документів адресату відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку є розрахунковий документ (поштова квитанція, поштова накладна з інформацією про поштове відправлення чи фінансовий чек) та опис вкладення у цінний лист з поіменним переліком документів, видані відправникові поштового відправлення. Близькі за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №916/2110/20, від 06.07.2020 у справі № 916/2828/19, від 26.03.2020 у справі № 910/9962/16 та від 13.01.2020 у справі №910/28408/15.

Щодо заяви-доповнення про виплату страхового відшкодування від 09.04.2024

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем також не подано доказів на підтвердження направлення на адресу відповідача заяви №07-3.23.01737 від 09.04.2024.

Зокрема, позивачем лише додано копію списку АТ «Укрпошта» Ф. 103 згрупованих рекомендованих поштових відправлень від 10.04.2024, де відповідачу адресовано поштове повідомлення №180 вагою 14 г. (а.с.108-109).

Позивачем також не подано опису вкладення у названий цінний лист за трек-номером 06 009 0763 4180.

Відповідач до відзиву на позов долучив копії листа позивача, який не стосується предмету спору (№798/10/3-4.24.00060 від 08.04.2024). Копія накладної поштового відправлення за трек-номером 06 009 0763 4180 також не підтверджує вміст цього листа. (а.с. 130-131).

Колегія суддів враховує положення Правил надання послуг поштового зв`язку щодо цієї заяви від 09.04.2024 та також не може вважати, що є доведеним факт вручення відповідачу зазначеної заяви. При цьому колегія враховує п. 17 Правил, про які зазначено вище та правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №916/2110/20, від 06.07.2020 у справі № 916/2828/19, від 26.03.2020 у справі № 910/9962/16 та від 13.01.2020 у справі №910/28408/15.

Отже, на підставі вищевикладеного колегія дійшла висновку про те, що позивач не надав доказів направлення відповідачу та отримання ним заяви про виплату страхового відшкодування №0231/07-3.23.01737 від 13.06.2023 та заяви-доповнення про виплату страхового відшкодування №07-3.23.01737 від 09.04.2024.

Відповідач категорично заперечує отримання цих заяв, а позивачем ці доводи апелянта не спростовані.

Ці обставини суд першої інстанції не врахував при прийнятті оскарженого судового рішення. Отже, колегія суддів констатує, що відсутня ця вимога.

Висновки суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Отже, виходячи із вищевстановлених обставин, колегія суддів вважає, що оскільки господарська діяльність страхових компаній пов`язана, в т.ч. із надісланням різного змісту повідомлень, що можуть стосуватися різних страхових випадків, а також з огляду на наявність заперечень відповідача щодо отримання ним заяв про виплату страхового відшкодування від 13.06.2023 та 09.04.2024, то наявні у справі копії списків згрупованих відправлень і чеків в повній мірі не забезпечують стандарт вірогідності доказів в частині доведення факту надіслання позивачем саме цих заяв.

Відтак, доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем належними засобами доказування обставин надіслання позивачем в досудовому порядку заяв про виплату страхового відшкодування та їх отримання відповідачем знайшли своє підтвердження за результатами перегляду справи в апеляційному порядку.

Суд першої інстанції помилково не надав належної оцінки запереченням відповідача в цій частині та передчасно виснував про звернення позивача до відповідача із заявами про виплату страхового відшкодування в межах строків, визначених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Позов подано у липні 2024 року, а дорожньо-транспортна пригода сталась 10.05.2023.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У статті 35 названого Закону зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 звернула увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Згідно статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статті 13 Цивільного кодексу України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.

За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 Цивільного кодексу України).

При цьому, Цивільний кодекс України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 Цивільного кодексу України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 Цивільного кодексу України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права.

Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Отже право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №910/7449/17 (провадження №12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19).

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 Цивільного кодексу України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 Цивільного кодексу України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільного кодексу України при пропуску позовної давності.

Водночас Цивільним кодексом України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності.

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку.

Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 Цивільного кодексу України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 Цивільного кодексу України), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Таким чином, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

У справі, що розглядається, дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено застрахований транспортний засіб, сталась 10.05.2023. Позов у даній справі пред`явлено 31.07.2024 (документ сформовано в системі «Електронний суд»).

Належними доказами обставини звернення позивача до відповідача із заявами про виплату страхового відшкодування на заявлену суму страхового відшкодування у строк, визначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та надсилання відповідачу документів на підтвердження переходу до позивача вимог на цю суму (докази виплати позивачем страхового відшкодування у вказаній сумі) позивач, з урахуванням стандарту «вірогідності доказів», не довів.

Позивачем також не було наведено жодного обґрунтування того, що строк для подання заяви до відповідача про виплату страхового відшкодування за страховими актами було пропущено ним із незалежних від нього обставин.

Утім єдиним випадком, коли особа, що пропустила встановлений Законом річний строк, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності - це доведення суду тієї обставини, що нею було здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та такий строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, чого у даному випадку позивачем не доведено і судом не встановлено.

За встановленого, а також з врахуванням того, що позивачем було пропущено річний строк, унормований статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову у цій справі були відсутні. Тож виснування суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог є помилковими та такими, що зроблені на підставі недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатом апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскарженого рішення мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, помилкове застосування норм матеріального права, тому оскаржене рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга задовольняється судом.

Судові витрати

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, покладаються на позивача.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2024 у справі №910/9487/24 скасувати, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ" (04073, місто Київ, пр. Бандери Степана, будинок 22, ідентифікаційний код юридичної особи 36086124) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА ГРУПА "ОБЕРІГ" (03040, м. Київ, вул. Васильківська, буд. 14; ідентифікаційний код юридичної особи 39433769) 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.О. Алданова

О.О. Євсіков