СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Харків Справа № 922/3563/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Радіонова О.О., суддя Стойка О.В.

секретар судового засідання Семченко Ю.О.

за участю представників сторін:

прокурора - Ногіна О.М. (в залі суду) - посвідчення №072833 від 01.03.2023

1-го відповідача - Рєзанов А.Б. (в залі суду) - самопредставництво

2-го відповідача - Кітченко М.Ю. (в залі суду) - самопредставництво

3-го позивача - не з`явився

4-го позивача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.2801Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2024

у справі №922/3563/21 (суддя Новікова Н.А., повний текст рішення підписано 11.11.2024)

за позовом Керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, м. Харків в інтересах держави

до відповідачів:

1. Харківської міської ради, м. Харків

2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків

3. Фізичної особи-підприємця Ткачука Руслана Вадимовича, м.Харків

4. Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріїнське», місто Харків,

про визнання незаконним та скасування пункту рішення, визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу №5653-В-С від 27.11.2018, витребування нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

Керівник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Ткачука Руслана Вадимовича та Фізичної особи Крамської Олени Миколаївни (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог), в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати п.28 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова» від 21.02.2018 №1008/18;

- визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 27.11.2018 №557 «Про оформлення договору купівлі-продажу»;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 27.11.2018 №5653-В-С, укладений між територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, та фізичною особою-підприємцем Ткачуком Р.В., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. (реєстровий №1821);

- витребувати у ТОВ «Маріїнське» () на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Харківської міської ради () нежитлову будівлю літ.«А-1», загальною площею 197,2 кв.м., по вул. Мар`їнській, 2 у м. Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

- припинити право власності ТОВ «Маріїнське» () на нежитлову будівлю літ.«А-1», загальною площею 197,2 кв.м., по вул. Мар`їнській, 2 у м. Харкові, державну реєстрацію якого проведено 21.10.2021 приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; номер запису про право власності: 44576236).

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.11.2024 у справі №922/3563/21 в задоволені позову відмовлено.

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури з вказаним рішенням місцевого господарського суду частково не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Господарського суду Харківської області від 06.11.2024 та ухвалити нове, яким задовольнити позов прокурора в частині визнання незаконним та скасування п.28 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 №1008/18; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.11.2018 №5653-В-С; витребування у ТОВ «Маріїнське» () на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Харківської міської ради () нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 197,2 кв.м, по вул.Мар`їнській, 2 у м.Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01). Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури за рахунок відповідачів. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, прокурор посилається на те, що зазначене судове рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального (ст.ст.260, 261, 267, 387, 388 ЦК України, законів України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», «Про оренду державного та комунального майна», «Про приватизацію державного майна» ст.ст. 19, 57 Конституції України, ст.ст.4, 6, 24, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна») та процесуального (ст.ст.ст.ст. 11, 13, 14, 53, 73, 76-79, 86, 236, 277 ГПК України) права, неповним з`ясуванням судом обставин справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- оскаржуване прокурором рішення Харківської міської ради, яким вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади шляхом викупу, - і є інформаційним повідомленням про продаж комунального майна, оскільки жодних інших рішень або публікацій стосовно приватизації спірного майна Харківською міською радою або уповноваженими нею органами не приймалося та не публікувалося, приватизація спірного об`єкту шляхом викупу розпочалась та завершувалась у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», як виняток, передбачений положеннями абз. 2 п. 2 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна». З огляду на вищевикладене, до спірних правовідносин застосовуються строки загальної позовної давності тривалістю у три роки, тобто до 06.02.2022, як наслідок, судом передчасно застосовано до спірних правовідносин скорочену позовну давність;

- прокурор звернувся до суду з позовом 03.09.2021, тобто в межах строків позовної давності, як наслідок, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу через сплив позовної давності є незаконним та підлягає скасуванню;

- необхідні для виявлення порушень норм законодавства документи прокурором отримано на підставі ухвали слідчого судді від 06.02.2019, тобто саме з цього часу прокурор здобув докази на підтвердження своєї правової позиції у спорі, а отже набув можливість звернутися з відповідним позовом до суду за захистом порушеного права, яке фактично реалізував 30.12.2021;

- з 17.03.2020 карантин на законодавчому рівні було визнано обставиною непереборної сили та, відповідно, з даного моменту має застосовуватися правило п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України щодо зупинення строків позовної давності;

- оскарження у даному випадку рішення міської ради є ефективним та належним способом захисту;

- укладаючи договір купівлі-продажу 21.10.2021 спірного майна, останній набувач ТОВ «Маріїнське» дійсно мало покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно. Зокрема, ознайомившись із даними Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень Товариство не могло не знати, що продавець спірного майна ФОП Ткачук Р.В. набув його у власність лише 27.11.2018, фактично право зареєстровано 12.12.2018. В подальшому, через три місяці з дня реєстрації майна - 27.03.2018 майно перепродано ФОП Крамській О.М., якою в свою чергу, перепродано спірне майно ТОВ «Маріїнське» 21.10.2021, тобто вже під час розгляду справи судом, що свідчить скоріш про недобросовісність;

- оскільки договір купівлі-продажу від 27.11.2018 № 5653-В-С укладений на виконання рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 №1008/18, яке прийнято з порушенням спеціального законодавства щодо приватизації нежитлових приміщень, тому зміст цього договору є таким, що суперечить положенням ст. ст.1, 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст. ст. 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», що свідчить про його недійсність;

- обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця відповідача 3, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, свідчать про недобросовісність дій орендаря. Як наслідок, вбачаються усі правові підстави для витребування спірного майна у його останнього власника ТОВ "Маріїнське".

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Медуниця О.Є., Стойка О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури; встановлено строк до 13.01.2025 (включно) для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 ГПК України; запропоновано учасникам справи до 13.01.2025 (включно) надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів інших учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 ГПК України; призначено справу до розгляду на 21.01.2025. Явку учасників справи визнано не обов`язковою. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3563/21.

05.12.2025 на вимогу ухвали апеляційного суду на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/3563/21.

10.01.2025 через електронну систему "Електронний Суд" від Харківської міської ради надійшли відзив на апеляційну скаргу, в якому 1-й відповідач просить апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури у справі №922/3563/21 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2024 у справі №922/3563/21 залишити без змін; судові витрати покласти на позивача. Позиція першого відповідача зводиться до того, що викладені у вищезазначеній апеляційній скарзі прокуратури доводи, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, в той час як рішення є законним, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

20.01.2025 також через електронну систему "Електронний суд" надійшов відзив на апеляційну скаргу від Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, в якому 2-й відповідач просить визнати поважними причини пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та поновити його, прийняти відзив на апеляційну скаргу; апеляційну скаргу залишити без задоволення; рішення господарського суду залишити без змін як законне та обгрунтоване. В обгрунтування поважності причин пропуску строку, встановлено ухвалою апеляційного суду від 02.12.2025 на подання відзиву на апеляційну скаргу, другий відповідач посилається на те, що в зв`язку з військовою агресією російської федерації в Юридичному департаменті Харківської міської ради було значно скорочено чисельність штату. Збільшення трудового навантаження, велика кількість судових справ, в яких Харківська міська рада та її виконавчі органі є стороною, - значно уповільнює роботу, не дає можливості працювати в звичайному режимі та здійснювати заплановане опрацювання процесуальних та правових документів.

Розглянувши клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про його задоволення.

Аргументуючи свою позицію по справі 2-й відповідач у справі зазначає наступне:

- позиція прокуратури щодо помилковості застосування судом першої інстанції скорочених строків позовної давності не відповідає обставинам справи, Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та висновкам Верховного Суду з цих питань, викладеним у постановах від 06.06.2023 у справі №922/4169/19 та від 20.06.2023 у справі №922/243/22;

- враховуючи той факт, що докази, які свідчать про порушення норм законодавства отримано прокурором 06.02.2019, тримісячний строк позовної давності для оскарження договору від 27.11.2018 №5653-В-С для прокурора сплив 07.05.2019. При цьому прокурором належними та допустимими доказами не доведено поважності причин пропуску встановленого законодавством про приватизацію строку для звернення до суду, а обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, судом не встановлено;

- прокуратура викладає та трактує обставини довільно, фактично спотворюючи ті обставини, що мають місце;

- суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов правильного висновку про те, що вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування п. 28 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.02.2018 №1008/18, визнання незаконним та скасування наказу начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 27.11.2018 №557, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, враховуючи відмову суду в позові щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.11.2018 №5653-В-С, не призведе до поновлення прав держави та територіальної громади м. Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження зазначеним майном, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права територіальної громади міста Харкова прокурором;

- звертаючись з позовом у цій справі №922/3563/21 прокурор не зазначив жодну із передбачених ст.388 ЦК України підстав для витребування майна від добросовісного набувача, яка має бути застосована в даному випадку (з дотриманням принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 19.02.2025.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2025 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Радіонова О.О., Стойка О.В., в зв`язку з перебуванням судді Медуниці О.Є. на лікарняному.

В судовому засіданні 19.02.2025 приймають участь представник прокуратури Ногіна О.М., яка підтримала вимоги апеляційної скарги та висловила непогодження із рішенням суду першої інстанції; представник 1-го відповідача, Харківської міської ради - Рєзанов А.Б. та представник 2-го відповідача Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради - Кітченко М.Ю., які підтримали свої відзиви на апеляційну скаргу відповідно, просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші відповідачі: ФОП Ткачук Р.В. та ТОВ «Маріїнське» не направили своїх представників в судове засідання, попри вжиті судом заходи з належного повідомлення.

Судова колегія зауважує, що в матеріалах справи наявні процесуальні документи сторін, в яких останні висловили свою правову позицію, а також інші документи, необхідні для прийняття обґрунтованого рішення зі спору. Явка учасників справи у призначене засідання обов`язковою судом не визнавалася, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч.1 ст.273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзивах на апеляційну скаргу доводи, заслухавши прокурора та представників відповідачів, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

07.07.2017 між Управлінням комунального майна та фізичною особою-підприємцем Ткачуком Р.В. було укладено договір оренди №5095, на підставі якого у останнього в оренді перебувала нежитлова будівля літ.«А-1», загальною площею 197,2 кв.м. по вул.Мар`їнській, 2 у м.Харкові вартістю 259.487 грн без ПДВ зі строк дії до 07.06.2020.

Умовами вказаного договору оренду було передбачено право орендаря здійснювати ремонт, реконструкцію орендованого майна у встановленому порядку за наявності письмової згоди орендодавця (п.5.2). Також передбачено право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність (п.5.3.).

25.07.2017 ФОП Ткачук Р.В. звернувся з заявою до Управління комунального майна з проханням дозволити приватизацію вказаного нежитлового приміщення.

21.02.2018 Харківською міською радою прийнято рішення 18 сесії 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова» №1008/18), яким міська рада включила спірні нежитлові приміщення до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу (п.28 додатку до рішення).

22.02.2018 ФОП Ткачук Р.В. звернувся до Управління комунального майна та приватизації із заявою про приватизацію шляхом викупу №3552.

Станом на 28.02.2018 ринкова вартість згаданих приміщень склала 225.930,00 грн (без ПДВ) відповідно до звіту про оцінку спірної нежитлової будівлі, складеного ФОП Бєлих Б.М. та затвердженого 05.03.2018 начальником Управління комунального майна. У вказаному звіті відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаній нежитловій будівлі, в тому числі невід`ємні поліпшення.

27.11.2018 Наказом начальника Управління комунального майна №557 «Про оформлення договору купівлі-продажу», виданим на підставі, зокрема, чинного на той час Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», наказано оформити з ФОП Ткачуком Р.В. договір купівлі-продажу спірної нежитлової будівлі.

27.11.2018 між фізичною особою-підприємцем Ткачуком Р.В. та територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діяло Управління комунального майна, укладено договір купівлі-продажу №5653-В-С, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. (реєстровий №1821), за умовами якого Ткачук Р. В. приватизував вказану нежитлову будівлю за 225.930,00 грн без ПДВ (разом з ПДВ за 271.116,00 грн).

11.12.2018 підписано відповідний акт приймання-передачі нерухомого майна.

12.12.2018 приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. проведено державну реєстрацію права власності на спірну нежитлову будівлю за Ткачуком Р.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 29440871).

В 2019 році державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Свергуновою В.А. (реєстровий №1478).

В 2021 році право власності на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ТОВ «Маріїнське» (), державну реєстрацію якого проведено 21.10.2021 приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; номер запису про право власності: 44576236.

За твердженням прокурора, рішення Харківської міської ради про включення спірних нежитлових приміщень до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу, а також наказ начальника Управління комунального майна про оформлення відповідного договору купівлі-продажу є незаконними, оскільки Харківська міська рада та орган приватизації незаконно обрали спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, відтак рішення міської ради і наказ начальника Управління комунального майна є незаконними та підлягають скасуванню, а договори купівлі-продажу суперечать вимогам законодавства і підлягають визнанню недійсними, а спірна нежитлова будівля підлягає витребуванню на користь територіальної громади міста Харкова. Також прокурор зазначає, що про незаконність набуття ФОП Ткачуком Р.В. спірних нежитлових приміщень, прокурором виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження №0000002 доказів 04.01.2017, а саме вилучених 06.02.2019 в Управлінні комунального майна приватизаційних справ, в тому числі щодо приватизації вищевказаних нежитлових приміщень, в зв`язку із чим встановлену ст. 257 ЦК України позовну давність пропущено прокурором з поважних причин, а строк звернення до суду підлягає поновленню.

Вважаючи, що під час прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради, в процесі здійснення процедури відчуження об`єктів нерухомості та укладання спірного договору купівлі-продажу відповідачами були порушені вимоги Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2017 - 2022 роки, що безпосередньо порушує права та інтереси територіальної громади м.Харкова, прокурор звернувся з відповідною позовною заявою.

В свою чергу відповідачі наполягають на тому, що орган приватизації вправі обрати такий спосіб приватизації як викуп, за відсутності будь-яких додаткових умов, зокрема, проведення поліпшення майна на більш ніж 25% його вартості, отже викуп об`єкта приватизації за правилами, встановленими абз.1 ч.1 ст.18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», є обов`язковим за умови, коли на застосуванні цього способу приватизації наполягає орендар, але це не означає, що повноважний орган приватизації (орган місцевого самоврядування) не має права визначити викуп найбільш доцільним та прийнятним способом приватизації також і в інших випадках. Щодо строку позовної давності відповідачі вказують на те, що оскаржуване рішення Харківської міської ради було оприлюднено на офіційному сайті Харківської міської ради 22.02.2018, а отже, позивач вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав та прийняття оскаржуваного рішення безпосередньо в день пленарного засіданні сесії Харківської міської ради або оприлюднення. З матеріалів справи не вбачається обґрунтування тих причин, які вплинули на можливість прокурора протягом значного періоду часу дізнатися про підстави для прийняття та зміст оскаржуваного рішення, за наявності для цього відповідних повноважень. Крім того, як зазначено прокурором, ним виявлено порушення за результатами опрацювання у ході досудового розслідування кримінального провадження №0000002, відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено 04.01.2017, що підтверджує факт обізнаності прокурора про обставини порушення прав починаючи з 21.02.2018, проте прокурор лише у вересні 2021 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, а відтак пропуск прокуратурою строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Господарський суд, виносячи оскаржуване рішення, яким відмовив в задоволенні позовних вимог, зазначив, що матеріалами справи підтверджується, що ФОП Ткачуком Р.В. не здійснювалось поліпшення орендованого ним комунального майна, тому у відповідачів були відсутні умови для здійснення приватизації спірного об`єкту нерухомого майна комунальної форми власності шляхом викупу, що свідчить про недотриманням вимог, встановлених Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Щодо визнання незаконним пункту 28 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 №1008/18 та про визнання незаконним та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування, то суд дійшов висновку про неефективність позову в цій частині з огляду на його реалізацію. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, то така вимога є законною та обґрунтованою, проте під час розгляду справи по суті Харківською міською радою подано заяву про застосування строку позовної давності, тому враховуючи пропущення прокурором строку позовної давності, відсутність підстав для визнання причин пропущення поважними, наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови в задоволенні позову в цій частині. Крім того суд зазначив, що право власності 3-го та 4-го відповідачів є таким, що набуте законним шляхом, в порядку встановленому законом, тому відповідальність за порушення процедур розгляду заяви та перевірки її відповідності вимогам чинного законодавства України не може покладатися на особу, яка розраховувала на їх належність та легітимність.

Надаючи кваліфікацію спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Досліджуючи питання наявності підстав представництва органами прокуратури інтересів держави колегія суддів зазначає наступне.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (ч.4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18.

Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Предметом позову у даній справі є вимога про визнання незаконним та скасування п. 28 додатку 1 до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 21.02.2018 №1008/18, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та зобов`язання ТОВ "Маріїнське" повернути на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради спірні нежитлові приміщення.

Особою, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді міста Харкова, є Харківська міська рада.

З огляду на що, у випадку здійснення захисту інтересів держави (місцевої громади), які пов`язані із захистом права власності територіальних громад, в суді прокурором, саме міська рада має виступати органом, в інтересах, якого має бути здійснено представництво прокурором інтересів держави.

Так, звертаючись до суду з відповідним позовом, прокурор одним із співвідповідачів вказав Харківську міську раду, оскільки рішення саме цього органу оспорюється прокурором, із зазначенням того, що вказане рішення прийнято із порушенням чинного законодавства. Цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто, навів підставу для представництва інтересів держави.

Судова колегія погоджується із такою позицією прокурора, оскільки захист інтересів держави в особі територіальної громади м.Харкова має здійснювати Харківська міська рада, проте, саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення та підписання договору, які прокурор вважає незаконними та такими, що порушують інтереси держави в особі територіальної громади м.Харкова, з огляду на що, прокурором цілком правомірно заявлено відповідний позов, а Харківську міську раду визначено одним із відповідачів у цій справі, тому іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади м. Харкова, виходячи із спірних правовідносин, не існує.

З огляду на що, безпосередність звернення прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, цілком правомірно обґрунтовується перевищенням Харківською міською радою, як органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді міста, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить, що власне і стало підставою для звернення прокурора з цим позовом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що в даному випадку прокурор належним чином підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.08.2020 у справі №908/684/19, від 17.06.2020 у справі №545/275/19, від 25.08.2020 у справі №707/2825/18.

Щодо суті спору судова колегія зазначає таке.

Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги прокурора в інтересах держави про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного з орендарем (відповідачем-3), та витребування майна у останнього набувача (відповідача - 4).

Підставою позовних вимог є порушення вимог законодавства щодо способу приватизації об`єктів комунальної власності шляхом викупу орендарем нежитлових приміщень (без проведення орендарем поліпшень орендованого майна в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за якою воно було передано в оренду).

Оспорюване рішення Харківської міської ради 18 сесії 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова» №1008/18 від 21.02.2018 зазначено, що його прийнято на підставі Законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», «Про місцеве самоврядування в Україні» та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 №691/17.

У договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.11.2018 №5653-В-С зазначено, що його укладено на підставі рішення 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 №691/17 "Про програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки" та рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.02.2018 №1008/18 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова".

До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України «Про місцеве самоврядування», «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Крім того, рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 №691/17 з метою найбільш ефективного використання нежитлового фонду м.Харкова та поповнення бюджету м. Харкова, на підставі законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», ст.ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Харківська міська рада вирішила затвердити Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 р.р.

Згідно з п.п. 3.3, 3.4 Програми, приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою. Викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом.

Відповідно до ст.345 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції чинній, на момент прийняття оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування) відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

За змістом ч. 1 ст. 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції чинній на час прийняття рішення про відчуження об`єктів комунальної власності) з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. Окремим індивідуально визначеним майном вважається рухоме та нерухоме майно.

Частиною 2 статті 5-1, частиною 2 статті 16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна» встановлено, що об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації. Викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.

З моменту прийняття рішення про приватизацію об`єктів, які перебувають у комунальній власності, органами приватизації здійснюється підготовка до їх приватизації відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), що полягає, зокрема, у встановлені ціни продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; публікації інформації про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; а також вчиненні інших дій, необхідних для підготовки об`єктів малої приватизації до продажу.

Викуп застосовується до об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України (частини 1, 3 статті 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Згідно з п.8.1 Порядку продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженого наказом Фондом державного майна України від 02.04.2012 №439, викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу за результатами проведення аукціону або конкурсу (конкурсний продаж), однак з урахуванням положень Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Відтак, колегія суддів зазначає, що викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положень ст. ст. 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», може бути здійснений лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

Вказана правова позиція також викладена у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 21.01.2021 у справі №922/623/20.

Наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 №377 затверджено Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації (далі - Порядок № 377). Цей Порядок установлює вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення, під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

За умовами п.2.1. цього порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.

Відповідно до п.2.2 вказаного порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають: договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти; погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо; аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи; довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень; інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що матеріали справи не містять доказів здійснення Фізичною особою-підприємцем Ткачуком Р.В. поліпшення майна, яке було предметом договору оренди за час строкового платного користування нежитловими приміщеннями, а також ФОП Ткачук Р.В. до органу приватизації не подавав документів, передбачених п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, які б містили відомості про невід`ємні поліпшення, здійснені за час оренди та під час приватизації.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Харківською міською радою всупереч вимог ч.1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" в редакції, що діяла на момент виникнення та існування спірних правовідносин, було обрано спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених вище законодавчих обмежень і з чим погоджується колегія суддів.

Разом з тим, місцевим господарським судом при вирішенні даного спору, враховуючи заяви відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності, було встановлено факт пропуску прокурором строку позовної давності та відсутності підстав для визнання наведених прокурором обставин пропуску строку поважними, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог, що стало підставою для звернення прокурора з апеляційною скаргою.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У ЦК України визначено два види строків позовної давності: загальний і спеціальний (статті 257, 258 ЦК України).

Так, положеннями ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. (частина 1 ст. 258 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

При цьому, і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз стану проінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17.10.2018 у справі №362/44/17 так: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

При цьому, положеннями статті 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" визначено, що строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.

Тобто, у вказаному Законі йдеться про спеціальний строк позовної давності на звернення з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації.

В даному випадку прокурор наполягає, що про існування спірних договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень йому стало відомо лише під час здійснення досудового розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000002, після витребування на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.02.2019 вищевказаних матеріалів приватизаційних справ, у тому числі щодо вказаного об`єкту нерухомого майна.

Таким чином, тримісячний строк позовної давності щодо оскарження договору №5653-В-С від 27.11.2018 для прокурора сплив 07.05.2019, проте позов у даній справі подано прокурором 03.09.2021, тобто з пропуском строку позовної давності.

Прокурор як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді зазначає, що позовну давність пропущено ним з поважних причин та строк звернення до суду підлягає поновленню, посилаючись на те, що порушення виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження №0000002 доказів - приватизаційної справи.

07.03.2018 набрав чинність Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" від 18.01.2018 № 2269-VIII (надалі - Закон №2269-VIII), в зв`язку з чим втратили чинність Закони України "Про приватизацію державного майна", Закони України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Положеннями пункту 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2269-VIII передбачено, що приватизація (продаж) об`єктів щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону, крім об`єктів, зокрема, коли після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу.

Верховний Суд у постанові від 06.06.2023 у справі №922/4169/19 зазначив, що закінчення процедури приватизації шляхом укладення договору купівлі-продажу відповідно до абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" можливо лише в тому випадку, коли органом приватизації здійснено всі дії, спрямовані на проведення підготовки об`єкту до приватизації, в тому числі і визначено ціну продажу.

Отже, завершення приватизації об`єкта комунального майна відбувається з моменту продажу об`єкта нерухомого майна та реєстрації права власності за покупцем і оформлюється наказом відповідного уповноваженого органу приватизації міської ради.

В даному випадку суд першої інстанції вірно зазначив, що приватизація спірних приміщень хоча і була розпочата до набрання чинності Законом України "Про приватизацію державного та комунального майна", проте процедура продажу завершувалася вже після набрання чинності вказаним Законом, тобто після 07.03.2018, а оформлення оспорюваного договору купівлі-продажу відбулося 27.11.2018.

Таким чином, виключення, передбачене абзацом 3 пункту 2 розділу V Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Вищенаведене стало підставою для обгрунтованої відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №5653-В-С від 27.11.2018 в зв`язку з пропуском строку позовної давності на підставі частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України, з чим також погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора, що відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.11.2018 №5653-В-С, суд першої інстанції застосував скорочені строки позовної давності, без врахування доводів прокурора щодо порядку застосування загального строку позовної давності, колегія суддів зазначає що, така позиція прокуратури не відповідає обставинам справи, Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та висновкам Верховного Суду з цих питань, викладеним у постановах від 06.06.2023 у справі №922/4169/19 та від 20.06.2023 у справі №922/243/22.

Посилання прокуратури на постанову Верховного Суду від 29.07.2020 у справі №914/2235/18 в обгрунтування своєї позиції колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що правовідносини у зазначеній справі та справі №922/3563/21, - не є подібними.

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування п. 28 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 21.02.2018 №1008/18, визнання незаконним та скасування наказу начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 27.11.2018 №557 "Про оформлення договору купівлі-продажу", то господарський суд визнав такі вимоги неефективним способом захисту права територіальної громади міста Харкова прокурором, в зв`язку із чим залишив позовні вимоги в цій частині без задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на те, що згадані вимоги дійсно вже були реалізовані і вичерпали свою дію. Враховуючи відмову суду в позові щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.11.2018 №5653-В-С, задоволення таких вимог не призведе до поновлення прав держави та територіальної громади м.Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження зазначеним майном.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства. Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).

З огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до господарського суду відповідний пункт додатку до рішення сесії Харківської міської ради вже реалізований та вичерпав свою дію виконанням, - шляхом укладення договору купівлі-продажу, визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади та не призведе до поновлення прав територіальної громади м.Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження нею зазначеним майном.

Щодо вимоги прокурора про витребування спірної нежитлової будівлі у ТОВ «Маріїнське» на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Харківської міської ради та припинення права власності, то суд першої інстанції залишив зазначену позовну вимогу без задоволення з огляду на те, що судом не встановлено обставин, які свідчили би про недобросовісність четвертого відповідача ТОВ «Маріїнське», а прокурор, звертаючись з позовом у цій справі, також не наводив обставин, які б свідчили про недобросовісність четвертого відповідача.

За загальним правилом право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.321 ЦК України ).

В даному випадку, предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

В апеляційній скарзі прокурором зазначено про те, що «ТОВ «Маріїнське» не може вважатися добросовісним набувачем». Прокурор наголошує, що «позовна вимога прокурора про витребування майна є віндикаційним позовом, що в свою чергу, є належним та ефективним способом захисту прав.

Проте, як і суд першої інстанції, колегія суддів не вбачає обставин, які свідчили би про недобросовісність четвертого відповідача ТОВ «Маріїнське» в набутті права власності на спірний об`єкт, а прокурор, в свою чергу, звертаючись з позовом у цій справі, також не наводить обставин, які б свідчили про недобросовісність четвертого відповідача, що свідчить про те, що ТОВ «Маріїнське» є добросовісним набувачем.

Так, положеннями ст. 388 ЦК України передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Саме задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №633/408/18).

Разом з тим, саме застосування інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судами також ознак добросовісності/недобросовісності у діях кінцевого набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 зазначила, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту І частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18, від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Звертаючись з позовом у цій справі №922/3563/21 прокурор не зазначив жодну із передбачених ст.388 ЦК України підстав для витребування майна від добросовісного набувача, яка має бути застосована в даному випадку (з дотриманням принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини).

Водночас, прокурором взагалі не враховано, що Крамська О.М. та ТОВ «Маріїнське» не були учасниками процедури приватизації спірної нежитлової будівлі літ.«А-І», загальною площею 197,2 кв.м., по вул.Мар`їнській, 2 у м.Харкові. Отже, доводи прокурора про недобросовісність дій останніх є необгрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами.

Таким чином, викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги прокурора.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. ст. 73,74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Заступника керівника Харківської обласної прокуратури не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2024 у справі №922/3563/21, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, ст. 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2024 у справі №922/3563/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24.02.2025

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя О.О. Радіонова

Суддя О.В. Стойка