РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.02.2025Справа № 910/13046/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейтингове агентство Елітексперт"

про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

Представники сторін:

від позивача: Михайлова Ю.О. за ордером від 22.10.2024 року серії АН № 1838151;

від відповідача: Чумаченко Д.О. за ордером від 02.12.2024 року серії ВН № 1441463.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еліксир Україна" (далі - позивач, Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейтингове агентство Елітексперт" (далі - відповідач, Агентство) про:

- визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію, інформацію опубліковану в мережі Інтернет на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою: "ІНФОРМАЦІЯ_4", розміщену за прямим посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_7;

- зобов`язання відповідача протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про позивача у такий же спосіб, у який вона була поширена, а саме: шляхом розміщення на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 вступної та резолютивної частини рішення суду у справі під заголовком "Спростування" та не видаляти, не змінювати даної публікації.

24.10.2024 року через систему "Електронний суд" надійшла заява позивача від 24.10.2024 року про долучення до матеріалів справи доказів надіслання копії позовної заяви з доданими до неї документами на адресу відповідача.

Ухвалою від 25.10.2024 року господарський суд міста Києва залишив вказану позовну заяву без руху з одночасним встановленням способу та строку усунення її недоліків.

29.10.2024 року через систему "Електронний суд" надійшла заява позивача від 28.10.2024 року про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 04.11.2024 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/13046/24, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 04.12.2024 року.

03.12.2024 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання відповідача від 02.12.2024 року про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою від 04.12.2024 року господарський суд міста Києва відклав підготовче засідання у даній справі на 17.12.2024 року.

16.12.2024 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Агентства від 16.12.2024 року на позовну заяву, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що воно не є власником сайту чи доменного імені, а автором статті: ІНФОРМАЦІЯ_2, є не відповідач, а журналіст ОСОБА_3, який підготував та випустив вищенаведену статтю під творчим псевдонімом ОСОБА_1 . У той же час, відповідач наголосив на тому, що у спірній статті не було розміщено жодної інформації, яка є недостовірною. Ні позов, ні матеріали справи, на думку Агентства, не містять жодного доказу на підтвердження порушення спірною інформацією ділової репутації позивача. Також, у цій заяві по суті справи відповідач просив поновити йому процесуальний строк на подання відзиву на позов та долучити його до матеріалів справи.

17.12.2024 року на електронну адресу господарського суду міста Києва надійшли заперечення позивача від 17.12.2024 року проти задоволення клопотання відповідача про поновлення йому строку на подання відзиву на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 17.12.2024 року суд задовольнив клопотання відповідача та долучив до матеріалів справи відзив Агентства від 16.12.2024 року на позовну заяву, встановив позивачу процесуальний строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву до 30.12.2024 року, встановив відповідачу строк на подання заперечень до 15.01.2025 року. У той же час, суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/13046/24 на 30 днів та відклав підготовче засідання на 22.01.2025 року.

30.12.2024 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача від 23.12.2024 року про долучення до матеріалів справи нотаріально засвідченого оригіналу заяви свідка - директора ТОВ "Зерновий термінал Кілія" ОСОБА_2 , копія якої була додана до відзиву на позовну заяву. Означений документ долучений судом до матеріалів справи.

До початку призначеного підготовчого засідання 22.01.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь позивача від 21.01.2025 року на відзив на позовну заяву, в якій останній вказав, що особа реєстранта доменного імені, отримувача послуг хостингу та володільця облікового запису може як співпадати, так і не співпадати, а відносини між цими суб`єктами відповідно до яких визначається власник веб-сайту, врегульовані на договірних засадах. Тобто, реєстрант доменного імені не є безумовним власником веб-сайту, як помилково вважає відповідач, а з огляду на наявність доказів використання веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 Агентством у здійсненні професійної діяльності у сфері журналістики, саме його слід вважати власником такого сайту та відповідно відповідачем у даній справі. Крім того, позивач просив суд поновити йому процесуальний строк на поданні цієї заяви по суті справи.

Крім того, 22.01.2025 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання позивача від 22.01.2025 року, в якому останній просив суд витребувати рішення директора Агентства про віднесення інформації до конфіденційної та надати підтверджуючі докази про зняття конфіденційності із такої інформації; Статут Агентства; наказ про призначення директора Агентства ОСОБА_4; наказ про призначення керівника Агентства ОСОБА_5; надати інформацію хто є відповідальною особою, яка відповідає за редакційно-випусковий відділ веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 (станом на ІНФОРМАЦІЯ_5); надати інформацію чи надає Агентство редакційне завдання на публікації Рейтингового агентства "ІНФОРМАЦІЯ_9"; надати інформацію в яких відносинах (трудових чи інших договірних) перебуває Агентство з Азаматом Молдасановим (станом на ІНФОРМАЦІЯ_5), якщо так, то повідомити чи є він штатним/позаштатним журналістом; які редакційно-посадові обов`язки ОСОБА_3; анкетні дані ОСОБА_3 - паспортні дані, РНОКПП, місце реєстрації, контактний номер та електронна пошта, посвідчення журналіста; надати копії запитів від Агентства до ДП "АМПУ", Віце-прем`єру міністерства з відновлення - Міністру розвитку громад, територій та інфраструктури України Кубракову О.М., ТОВ "Зерновий термінал Кілія", Товариству (із підтвердженням про направлення).

У підготовчому засіданні 22.01.2025 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 28.01.2025 року.

27.01.2025 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення відповідача від 26.01.2025 року на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких останній зазначив, що власником доменного імені - ІНФОРМАЦІЯ_1 та безпосередньо сайту є ОСОБА_5, що підтверджується виданою директором ТОВ "Хостінг Україна" Вовк С.О. довідкою від 10.12.2024 року. Тобто, відповідач розміщає як власні статті - написані Оленою Овчинніковою, так і статті інших авторів, як і в даному випадку, що підтверджується довідкою від 13.12.2024 року № 13/1. Крім того, саме ОСОБА_5, як власник зазначено сайту та доменного імені, має виключні права на останній, зокрема і безперешкодне право доступу до останнього. Відтак, Агентство не є належним відповідачем за даним позовом.

27.01.2025 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення відповідача від 27.01.2025 року проти задоволення клопотання позивача про витребування доказів, в яких Агентство зазначило, що заявником не було в установленому законом порядку вказано конкретних заходів, яких він вжив для отримання вищенаведених доказів самостійно, а також не надано належних доказів вжиття ним таких заходів та (або) причин неможливості самостійного отримання цих документів, також не зазначено, що саме можуть підтвердити відповідні докази та не надано причин пропуску строку на витребування доказів позивачем.

У той же час, у наведених запереченнях відповідач вказав, що ОСОБА_3 , 1976 року народження, працює шеф-редактором газети "Суспільна позиція", є самостійним журналістом Республіки Казахстан (інша інформація відсутня). Останній не є працівником Агентства та ніколи не був, зазначена новина розміщена на новинній платформі відповідача під його псевдонімом. У відповідача відсутній редакційно - випусковий відділ веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_1 як станом на ІНФОРМАЦІЯ_5, так і на даний час. Засновником зазначеного товариства є громадянка Республіки Казахстан - ОСОБА_5, керівником - ОСОБА_4 .

Крім того, 27.01.2025 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання позивача від 27.01.2025 року, в якому останній просив суд витребувати у відповідача та Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський порт Дунай - Кілія" рішення Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/30217/24-к від 05.07.2024 року цілком для ознайомлення разом з інформацію про джерело його походження, а також витребувати в Агентства направлений до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський порт Дунай - Кілія" запит (із підтвердженням про отримання) та відповідь від Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський порт Дунай - Кілія" на цей запит.

У підготовчому засіданні 28.01.2025 року суд долучив до матеріалів справи відповідь позивача від 21.01.2025 року на відзив на позовну заяву та заперечення відповідача від 26.01.2025 року та прийняв означені заяви по суті справи до розгляду. У той же час, суд постановив протокольну ухвалу про залишення без задоволення клопотань позивача про витребування доказів від 22.01.2025 року та від 27.01.2025 року на підставі частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 28.01.2025 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження та призначив справу № 910/13046/24 до судового розгляду по суті на 12.02.2025 року.

У судовому засіданні 12.02.2025 року оголошувалася перерва до 19.02.2025 року.

У судовому засіданні 19.02.2025 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у вказаному судовому засіданні проти задоволення вимог Товариства заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 16.12.2024 року та запереченнях від 26.01.2025 року.

У судовому засіданні 19.02.2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_5 в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано статтю під назвою: "ІНФОРМАЦІЯ_4", розміщену за прямим посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_6. Автором означеної статті зазначений "ОСОБА_1".

У наведеній публікації зазначено: "У портопункті "Кілія" Усть-Дунайського порту спалахнув новий скандал. Держпідприємство "Адміністрація морських портів України" (АМПУ), попри державні та економічні інтереси, намагається вигнати з порту лідера з перевалки вантажів - ТОВ "Зерновий термінал Кілія" (ЗТК).

ІНФОРМАЦІЯ_9 ретельно розібрався в ситуації, що склалася, щоб дізнатися, кому вигідний такий стан справ.

Недобросовісна конкуренція

За словами джерел у порту, останнім часом складається враження, що АМПУ перетворили мало не на часту лавочку боротьби з конкурентами, при чому може йтися як про допомогу в недобросовісній конкуренції, так і про пряме порушення антимонопольного законодавства. Крім того, джерела не виключають можливості наявності у керівництва АМПУ ознак особистої зацікавленості в ситуації, що, у свою чергу, наштовхує на думки про можливі корупційні домовленості приватних осіб з керівництвом Адміністрації…

Розберемо ситуацію докладніше. До січня 2024 року в портопункті "Кілія" Усть-Дунайського порту працювали три портові оператори: ДП "МТП Усть-Дунайськ", ТОВ "Краншип" (частина групи компаній "Трансшип" скандально відомого Андрія Іванова), та ТОВ "Зерновий термінал Кілія". При цьому ДП "МТП Усть Дунайськ" з грудня 2023 року не веде своєї діяльності і через кілька місяців буде ліквідовано за умовами приватизації порту.

Таким чином, із січня 2024 року, коли ДП "АМПУ" вирішило розірвати договір із "ЗТК", у порту, по суті, міг залишитися лише один оператор - "Краншип". Не погодившись із розірванням договору, керівництво "ЗТК" почало скаржитися у всі інстанції, після чого у відповідь на ці дії АМПУ швидко ввело в порт компанію "Вімексім Логістик".

За інформацією наших джерел у портопункті, компанія "Вімексім Логістик" афілійована з ТОВ "Еліксир Україна" - новим власником частини порту "Усть-Дунайськ", та була створена спеціально для заміни портового оператора ТОВ "Краншип", якого у ЗМІ неодноразово звинувачували у роботі на Росію. Таким чином, вирішується проблема монополії "Краншипу" та створюється штучна конкуренція - але без "ЗТК".

І все б нічого, - конкуренція корисна для бізнесу, - якби ситуація з появою нового оператора не мала б підводного каміння.

Відразу після того, як без жодних підстав чи пояснень із "ЗТК" було розірвано договір, компанія звернулася до Адміністрації морських портів України (АМПУ) із заявою на укладення нового договору.

Це сталося ще 8 січня 2024 року, проте майже через півроку відповіді від АМПУ так і не було. Державний монополіст ухиляється від ухвалення рішення, посилаючись на відсутність обмежених термінів розгляду заявки. При цьому, за твердженням юристів компанії "ЗТК", АМПУ, розуміючи, що не може законно відмовити у укладенні договору підприємству, яке повністю відповідає критеріям портового оператора, - чинить протиправну бездіяльність. Цим, до речі, крім шкоди державним інтересам (розвиток порту, отримання прибутку), АМПУ порушує право "ЗТК" на отримання послуг державної монополії.

А поки оператор продовжував чекати на хоч якусь реакцію на своє звернення, АМПУ встигла й прийняти заяву від "Вімексім Логістик" і розглянути її, і навіть оперативно укласти з ним договір, минаючи всі стандартні процедури. Виходить, що активного оператора "ЗТК", лідера з перевалки в порту та афілійованого з одним із співвласників цього ж порту - блокують, але при цьому оперативно підписують договір із підприємством, яке не має досвіду роботи, вантажопотоку та портових засобів, зі статутним капіталом у 100 тис. грн.

Всі обставини дозволяють припустити, що використовуючи АМПУ як адміністративний ресурс, відбувається спроба "вкрасти" вантажопотік "ЗТК" на користь портових операторів "Вімексім Логістик" - "Краншип". При цьому абсолютно незрозуміло, чому АМПУ намагається використати свої повноваження для тиску на приватний бізнес.

При цьому "ЗТК" має всі законні підстави для ведення діяльності в порту; ба більше, компанія є співвласником портопункту "Кілія", має у своєму розпорядженні необхідну портову інфраструктуру, нерухомість і механізацію, а також великий портфель замовлень.

Проте голова ДП "АМПУ" Юрій Литвин ухвалив рішення, яке видається не лише невигідним для державного підприємства, а й банально шкідливим для держави. Пояснимо це на фактах.

За останні два місяці компанія "Краншип" не обробила жодного судна в портопункті, а новий оператор "Вімексім Логістик" - лише одне судно за місяць. Водночас, "ЗТК" обслуговує від 10 до 13 судів щомісяця, сплачуючи АМПУ чималі рахунки.

Навіть просто виходячи з банальної арифметики, дуже дивною виглядає позиція АМПУ, яка чомусь намагається витіснити не аутсайдерів, а лідера вантажоперевалки з високою ефективністю роботи та значним вкладом у державний бюджет.

У керівництві ЗТК впевнені, що компанію спеціально ставлять в умови правової невизначеності, очікуючи, що вона самоліквідується. Адже для портового оператора припинення перевалки означає втрату майбутніх замовлень і, як наслідок, припинення існування.

Порушення антимонопольного законодавства

За твердженням юристів компанії "ЗТК", на даний момент АМПУ діє як монополіст, активно пригнічуючи діяльність портового оператора та відмовляючись підписати договір, який вони мають укласти згідно із законом.

Справа в тому, що Адміністрація морських портів України (АМПУ) займає монопольне становище на ринку послуг доступу до причалів, що підтверджується її включенням до Реєстру монополістів. А згідно із законом "Про природні монополії", АМПУ зобов`язане надавати всім операторам рівний доступ до портових послуг. Однак, схоже, вони знайшли спосіб обійти ці зобов`язання, створивши внутрішній наказ, який регулює надання послуг на підставі спеціально розробленого договору доступу до причалу. Цей маневр дозволяє АМПУ довільно вирішувати, кому надавати доступ, а кому відмовити - що, на думку юристів, є порушенням закону.

"ЗТК", зіткнувшись із відмовою АМПУ продовжити договір, вживає законних заходів, вимагаючи укласти новий договір, оскільки всі умови з їхнього боку для підписання були виконані. При цьому абсурдність ситуації полягає ще й у тому, що ТОВ "ЗТК", не бажаючи миритися з тим, що відбувається, захищає свої права, щоб працювати та платити в АМПУ, а держпідприємство - вперто відмовляється від прибутку.

З іншого боку, АМПУ до сьогодні продовжує виставляти рахунки компанії "ЗТК" на підставі старого договору - і саме тому оператор вважає, що АМПУ визнало старий договір продовжуючим діяти. Адже якщо АМПУ, як і раніше, на нього посилається, то значить розглядає його як чинний документ.

Наразі "ЗТК" у законному порядку домоглося заборони для АМПУ обмежувати свої послуги, що поки дозволяє тимчасово зберегти законну ситуацію в порто-пункті "Кілія" - зокрема, на користь держави.

Втім, це - тимчасовий захід, покликаний "протверезити" представників АМПУ і нагадати, що в країні війна, і діяти на користь держави вкрай важливо. Тим більше породжувати монополію компанії, яка досі має справи в російських портах Новоросійськ і Кавказ, що точно не відповідає інтересам державної безпеки.

ВСІ РІВНІ, АЛЕ ДЕЯКІ - РІВНІШЕ

Оцінюючи ситуацію здалека, можна побачити, що дії АМПУ, створені задля витіснення "ЗТК" з порту, можуть мати серйозні наслідки як компанії, так й у всій країни, особливо в контексті важливості експорту зерна морем за умов воєнного часу.

"Вигнання" з порту такого великого та ефективного оператора, як "ЗТК", який обслуговує значну кількість суден і робить великий внесок в економіку регіону, може негативно позначитися на виконанні державних завдань щодо забезпечення продовольчої безпеки. Тому, здається, голова АМПУ Юрій Литвин просто стріляє собі в ногу, ризикуючи зірвати критично важливі для країни процеси. Або просто заплутався, досі не розібравшись, з ким воює Україна.

За словами керівництва "ЗТК", компанія не вимагає для себе жодних особливих привілеїв, а лише рівних умов для всіх операторів. Якщо правила передбачають обмеження, то вони повинні застосовуватись до всіх учасників ринку однаково, а не вибірково.

ІНФОРМАЦІЯ_9 має намір стежити за подальшим розвитком подій у порту".

В обґрунтування пред`явлених у даній справі вимог Товариство посилалося на те, що у наведеній публікації Товариство порівнюється та ставиться у співзалежність до компанії ТОВ "Краншип", яка має негативну репутацію. Проте ТОВ "Краншип" жодним чином не відноситься до Товариства, ці компанії не мають спільних беніфіціарів, директорів, та будь-чого, що може їх пов`язувати. Більше того, ставши переможцем аукціону з приватизації державного майна ЄМК під назвою "ДП МТП Усть-Дунайськ", Товариство пройшло перевірку джерел походження коштів, на предмет відсутності походження грошей з російської федерації, для придбання державного майна. Позивач зазначив, що у тексті вищевказаної публікації міститься недостовірна інформація, яка викладена у формі фактичних тверджень, які можна перевірити на предмет їх істинності, та має негативний характер. Враховуючи наведене, внаслідок поширення (опублікування) недостовірної інформації про те, що Товариство, будучи новим власником ЄМК ДП "МТП Усть-Дунайськ", є афілійованим з ТОВ "Вімексім Логістік" і діє в інтересах ТОВ "Краншип", що співпрацює з російською федерацією, були порушені немайнові права позивача, а саме принижено ділову репутацію Товариства.

Вважаючи, що зміст опублікованої статті під назвою: "ІНФОРМАЦІЯ_4", містить наведену у формі фактичних тверджень недостовірну інформацію негативного характеру, що принижує ділову репутацію Товариства, позивач звернувся до Науково-дослідного центру судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності Міністерства юстиції України із замовленням на проведення комісійного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження мовлення тексту означеної статті, а саме конкретного висловлювання: "За інформацією наших джерел у портопункті, компанія "Вімексім Логістик" афілійована з ТОВ "Еліксир Україна" - новим власником частини порту "Усть-Дунайськ", та була створена спеціально для заміни портового оператора ТОВ "Краншип", якого у ЗМІ неодноразово звинувачували у роботі на Росію. Таким чином, вирішується проблема монополії "Краншипу" та створюється штучна конкуренція - але без "ЗТК"".

Згідно зі складеним 16.07.2024 року Висновком експертів № 415/1/24 за результатами проведення комісійного лінгвістичного (семантико-текстуального) експертного дослідження мовлення у вищенаведених висловлюваннях є, зокрема, пряма інформація про Товариство. Досліджувані висловлювання містять інформацію про те, що позивач та ТОВ "Вімексім Логістик" є пов`язаними (співвідносними) з ТОВ "Краншип", що вказує на непрямий зв`язок Товариства з російською федерацією, і така інформація є негативною.

Позивач також вказував, що з огляду на визначенні в тексті досліджуваної статті Товариства материнською компанією, філією або представництвом якої виступає ТОВ "Вімексім Логістік", означені юридичні особи вказані як головна і залежна компанії. Відповідно уся наведена в тексті досліджуваної публікації інформація про ТОВ "Вімексім Логістік" стосується також і позивача. А отже, у відповідних висловлюваннях імпліцитно повідомляється, що власник частини порту "Усть-Дунайськ" - Товариство, діючи в інтересах ТОВ "Краншип", відкрило свою філію ТОВ "Вімексім Логістік" з метою створення несправжньої ("штучної") конкуренції і надання можливості ТОВ "Краншип" практично одноосібно здійснювати "вантажоперевалку" (згідно тексту статті) в порту "Усть-Дунайськ".

Разом із тим, у висловлюванні: "За інформацією наших джерел у портопункті, компанія "Вімексім Логістік" афілійована з ТОВ "Еліксир Україна" - новим власником частини порту "УстьДунайськ", та була створена спеціально для заміни портового оператора ТОВ "Краншип", якого у ЗМІ неодноразово звинувачували у роботі на Росію. Таким чином, вирішується проблема монополії "Краншипу" та створюється штучна конкуренція - але без "ЗТК"" повідомляється співвідносна з реальною дійсністю інформація, яку можна підтвердити або спростувати, що реалізується в тексті через зазначення назв порту, приватних підприємств і їхніх дій, що виражені дієсловами минулого й теперішнього часу, а також через одну з маркерних формул фактуальності - посилання на анонімне джерело інформації. Наведене вказує на фактуальний характер інформації й на структуру висловлювань у формі фактичного твердження.

З огляду на викладене, спірна публікація містить негативну інформацію про Товариство, метою надання якої є привертання уваги значної кількості реципієнтів (читачів сайту "ІНФОРМАЦІЯ_9") до незаконних дій, які шкодять інтересам держави і відбуваються в портопункті "Кілія" порту "Усть-Дунайськ", зокрема й за участі компанії афілійованої з Товариством - новим власником частини вказаного порту. Наведене свідчить про наявність у досліджуваній публікації семантичних і прагматичних маркерів поняття "завдавати шкоди діловій репутації", які вказують на те, що виявлена інформація є такою, що може завдати шкоди діловій репутації позивача.

У позовній заяві Товариство також вказувало таке.

Як вбачається з інформації за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6, автором статті, нібито, є ОСОБА_1 . Проте, його персональні дані Товариству встановити не видалось можливим, тоді як інформація, опублікована в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1. Зважаючи на викладене, Товариство наголосило, що належним відповідачем у даному спорі є власник зазначеного веб-сайту.

У відповідь на адвокатський запит позивача реєстратор доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_1 - ТОВ "Хостінг Україна" повідомило про те, що послугу реєстрації доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_1 воно надало фізичній особі на підставі публічного договору, а політика конфіденційності не дозволяє викрити цю особу. Проте, реєстратор наведеного доменного імені повідомив, що особа реєстранта доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_1 повинна співпадати з особою володільця реєстрації торговельної марки "ІНФОРМАЦІЯ_9". Позивач вказував, що власником свідоцтва на торговельну марку "ІНФОРМАЦІЯ_9" є ОСОБА_5 , яка є засновником Рейтингового агентства "ІНФОРМАЦІЯ_9".

У той же час, за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, існує Агентство (), засновником якого є ОСОБА_5 .

Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на з`ясування та перевірку Агентством відповідної інформації та здійснення рейтинговим агентством оприлюднення на веб-сайті: ІНФОРМАЦІЯ_1 статті під назвою: "ІНФОРМАЦІЯ_4", Товариство вказувало, що саме Агентство, будучи власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 і відповідальною особою за розміщення публікацій на ньому, є належним відповідачем у даному спорі.

З огляду на наведене, Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Агентства про визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію, інформацію опубліковану в мережі Інтернет на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою: "ІНФОРМАЦІЯ_4", розміщену за прямим посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_7, а також зобов`язання відповідача протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про позивача у такий же спосіб, у який вона була поширена, а саме: шляхом розміщення на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 вступної та резолютивної частини рішення суду у справі під заголовком "Спростування" та не видаляти, не змінювати даної публікації.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 200 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 1 Закону України "Про інформацію", визначено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про інформацію" суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень.

Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частинами 1, 2 статті 7 Закону України "Про інформацію" передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Відповідно до частин 1, 2 статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною 1 статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною 4 статті 32 Конституції України унормовано, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до абзацу 4 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - Постанова № 1), беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно з частиною 1 статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Таким чином, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на спростування недостовірної інформації відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканість ділової репутації згідно зі статтею 299 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 34 Господарського кодексу України визначено, що дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Підстави та порядок спростування недостовірної інформації регламентує стаття 277 Цивільного кодексу України, відповідно до частин 1, 4 та 7 якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до пункту 15 Постанови № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з пунктом 18 Постанови № 1 обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Абзацами 1, 2 пункту 9 Постанови № 1 передбачено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації.

Разом із тим, відповідно до пункту 12 Постанови № 1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Слід зазначити, що означені положення також були покладені в основу позовної заяви самим Товариством.

Означеним пунктом Постанови № 1 також передбачено, що якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника вебсайта можуть бути витребувані у адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року в справі № 904/4494/18 та у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 року в справі № 439/1469/15-ц також вказано, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Таким чином, при розгляді справ зазначеної категорії позивачу першочергово слід довести сам факт поширення інформації, а потім встановити та вказати у позові автора інформаційного матеріалу - особу, яка його поширила, а також власника веб-сайту, на якому розміщений інформаційний матеріал.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.11.2023 року в справі № 911/1317/21.

При розгляді даної справи судом було встановлено факт поширення спірної інформації - опублікування в мережі Інтернет на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 статті під назвою: "ІНФОРМАЦІЯ_4", розміщеної за прямим посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_7.

У наведеній статті також вказано, що її автором є ОСОБА_1.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" цифровий контент (електронна (цифрова) інформація) - це будь-які відомості чи дані в електронній (цифровій) формі, що містять об`єкти авторського права та/або суміжних прав і можуть зберігатися та/або поширюватися у вигляді одного або декількох файлів (частин файлів), записів у базі даних на зберігаючих пристроях комп`ютерів, серверів тощо у мережі Інтернет.

Вебсайт - це сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, зокрема об`єктів авторського права та/або суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси вебсайту та/або облікового запису власника такого вебсайту, доступ до яких здійснюється через адресу в мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики та/або числової адреси за Інтернет-протоколом.

Вебсторінка - це складова частина вебсайту, розташована за спеціальною адресою в мережі Інтернет.

Власник вебсайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого, власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, та/або отримувач послуг хостингу

Власник вебсторінки - це особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення вебсторінки на вебсайті, та яка управляє та/або розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої вебсторінки. Власник вебсайту не є власником вебсторінки, якщо власник вебсторінки володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника вебсайту, розміщувати інформацію на вебсторінці та управляти нею.

Разом із тим, кожен комп`ютер при підключенні до Інтернету має свою власну унікальну адресу-число, яке складається з чотирьох байтів (ІР-адреса). Оскільки запам`ятовування десятків чи навіть сотень знаків є важким і недоцільним, для спрощення у користуванні було вирішено ввести спеціальні назви - домени та доменні ім`я. Доменна Система Імен влаштована таким чином, що дозволяє призначати декілька доменних імен одній IP-адресі, що дає можливість декільком вебсайтам функціонувати на одній ІР-адресі.

Статтею 1 Закону України "Про телекомунікації" визначено, що домен - це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється.

У Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади, затвердженого наказом Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25.11.2002 року № 327/225, міститься визначення, згідно з яким вебсайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет.

Відповідно до зазначеного особа, яка володіє сайтом, має ІР-адресу (число, яке складається з чотирьох байтів), проте сайт має свою назву - ІНФОРМАЦІЯ_8, при цьому доменним ім`ям є "ІНФОРМАЦІЯ_1", а доменами - ІНФОРМАЦІЯ_1. Тобто для позначення певного сайту використовується доменне ім`я, яке створюється за допомогою доменів різних рівнів.

Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того, щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені.

Таким чином, виникають правовідносини з реєстрації доменного імені, суб`єктами яких є: реєстрант, реєстратор та адміністратор адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені:

реєстрант - особа, що бажає користуватися та розпоряджатися певним доменним іменем в публічному домені. Це і є особа, якій належить доменне ім`я, а отже і сайт, для позначення якого воно використовується;

реєстратор - суб`єкт господарювання, який надає реєстранту послуги, необхідні для технічного забезпечення делегування і функціонування доменного імені;

адміністратор - адміністратор публічного домену, в якому відбувається делегування.

Під час реєстрації доменного імені реєстрант надає контактну інформацію про себе реєстратору, а, отже, ці дані є в розпорядженні реєстратора та адміністратора. Факт реєстрації доменного імені означає делегування прав на нього реєстранту, який використовує відповідне доменне ім`я для позначення сайту, тобто є власником цього сайту з відповідним доменним ім`ям.

З урахуванням пункту 12 Постанови № 1, а також висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року в справі № 904/4494/18, належним підтвердженням того, що певна особа є власником сайту, можуть бути дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про телекомунікації" адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет включає комплекс організаційно-технічних заходів, необхідних для забезпечення функціонування технічних засобів підтримки адресування, у тому числі серверів доменних назв українського сегмента мережі Інтернет, реєстру домену.UA в координації з міжнародною системою адміністрування мережі Інтернет, спрямованих на систематизацію та оптимізацію використання, обліку та адміністрування доменів другого рівня, а також створення умов для використання простору доменних імен на принципах рівного доступу, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції.

Адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для:

1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет;

2) створення реєстру доменних назв у домені.UA;

3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет;

4) забезпечення унікальності, формування та підтримки простору доменних назв другого рівня в домені.UA;

5) створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції;

6) представництва та захисту у відповідних міжнародних організаціях інтересів споживачів українського сегмента мережі Інтернет.

Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог.

Утворення адресного простору, розподіл і надання адрес, маршрутизація інформації між адресами здійснюються відповідно до міжнародних вимог.

При цьому, відповідно до наданого позивачем Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 07.08.2024 року № 229/2024-ЗВ, виконаного Дочірнім підприємством "Центр компетенції адресного простору і мережі Інтернет" Консорціуму "Український центр підтримки номерів і адрес", реєстратором доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Хостінг Україна".

За змістом адресованого позивачу листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Хостінг Україна" від 29.08.2024 року № 8059 останнє надало послугу реєстрації доменного імені "ІНФОРМАЦІЯ_1" фізичній особі. Особу реєстранта цього доменного імені, яке є приватним доменним іменем другого рівня, можливо встановити самостійно, оскільки за правилами реєстру у реєстранта вимагається наявність торговельної марки (знаку для товарів та послуг) для відповідного доменного імені. Відтак, особа реєстранта доменного імені "ІНФОРМАЦІЯ_1" повинна співпадати з особою володільця реєстрації торговельної марки доменного імені "ІНФОРМАЦІЯ_9".

У відповідь на адвокатський запит представника позивача листом від 04.09.2024 року № 6694/2802-06-24 Державна організація "Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій" (УКРНОІВІ) повідомила Товариство про те, що власником свідоцтва України на торговельну марку "ІНФОРМАЦІЯ_9" від 23.06.2021 року № НОМЕР_1 є ОСОБА_5 .

Зі змісту вищенаведених документів та обставин справи вбачається, що дійсним власник вебсайта, на якому розміщено спірний інформаційний матеріал, є фізична особа ОСОБА_5 . Вказані обставини додатково підтверджуються виданою реєстратором доменного імені "ІНФОРМАЦІЯ_1" - Товариством з обмеженою відповідальністю "Хостінг Україна" довідкою від 10.12.2024 року, якою підтверджено, що послуга реєстрації цього доменного імені надана реєстранту ОСОБА_5 (дата реєстрації доменного імені: 22.07.2021 року).

Відповідно до виданої Агентством довідки від 13.12.2024 року № 13/1 власником вебсайту ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідного доменного імені є ОСОБА_5 , тоді як Агентство є лише адміністратором сайту новин.

Таким чином матеріалами справи підтверджується, а Товариством не спростовано, що власником вебсайту ІНФОРМАЦІЯ_1 як на час публікації спірної статті, так і на час розгляду справи, є фізична особа ОСОБА_5 .

При цьому, Товариством не надано й доказів на підтвердження того, що власник доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_1 (сайту ІНФОРМАЦІЯ_1) передав вказане доменне ім`я у власність або користування іншій особі, зокрема, безпосередньо Агентству, на підставі відповідного договору.

У той же час, автором оскаржуваної публікації, за поясненнями Товариства, є журналіст ОСОБА_3 , 1976 року народження, який працює шеф-редактором газети "Суспільна позиція", є самостійним журналістом Республіки Казахстан та підготував і випустив вищенаведену статтю під творчим псевдонімом "ОСОБА_1". Означений журналіст не є працівником Агентства та ніколи ним не був, тоді як у відповідача відсутній редакційно-випусковий відділ веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_1 як станом на ІНФОРМАЦІЯ_5 (дата публікації спірного матеріалу), так і на час розгляду справи. Означені обставини також жодним чином не були спростовані Товариством. Означені обставини свідчать про відсутність підстав вважати Агентство поширювачем спірної інформації в розумінні частини 4 статті 277 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що зміст листування між сторонами також не може у встановленому законом порядку підтверджувати те, що належним відповідачем у даному спорі щодо поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет, є саме Агентство, а не автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту.

Посилання позивача у відповіді на відзив на те, що на головній сторінці вебсайту Агентства (ІНФОРМАЦІЯ_1) в розділі "ПРО НАС" зазначено, що власником цього сайту є Рейтингове агентство "ІНФОРМАЦІЯ_9", також не беруться судом до уваги, оскільки у наведеному розділі міститься інформація лише про те, що засновником Рейтингового агентства "ІНФОРМАЦІЯ_9" є ОСОБА_5 .

Відповідно до положень статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Товариство - позивач у справі, звернулося з позовними вимогами, які є предметом розгляду в даній справі, до Агентства як відповідача у справі.

У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина 1 статті 162 Господарського процесуального кодексу України).

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предметом даного позову є вимоги Товариства до відповідача - Агентства про визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію, інформацію опубліковану в мережі Інтернет на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою: "ІНФОРМАЦІЯ_4", розміщену за прямим посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_7, а також зобов`язання відповідача протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про позивача у такий же спосіб, у який вона була поширена, а саме: шляхом розміщення на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 вступної та резолютивної часини рішення суду у справі під заголовком "Спростування" та не видаляти, не змінювати даної публікації.

Суд враховує, що згідно з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року в справі № 573/1822/16-ц, на відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, для визнання відповідача у даній справі - Агентства, неналежним відповідачем, суд має встановити особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача у даній справі.

Як було зазначено вище, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року в справі № 904/4494/18, у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 року в справі № 439/1469/15-ц та у пункті 12 Постанови № 1.

Разом із тим, за наявними у матеріалах справи доказами власником вебсайту ІНФОРМАЦІЯ_1 як на час публікації спірної статті, так і на час розгляду справи, є фізична особа ОСОБА_5 , тоді як автором оскаржуваної публікації є журналіст ОСОБА_3 , 1976 року народження, який працює шеф-редактором газети "Суспільна позиція", є самостійним журналістом Республіки Казахстан, не є працівником Агентства та ніколи ним не був, та підготував і випустив вищенаведену статтю під творчим псевдонімом "ОСОБА_1".

Однак, незважаючи на наведені обставини, позов у даній справі пред`явлений Товариством не до автора спірного інформаційного матеріалу та власника веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1, а до Агентства.

При цьому суд враховує, що згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.04.2018 року при розгляді справи № 523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача.

Згідно з частинами 1-3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

При цьому, під час розгляду даної справи позивачем не було заявлено клопотання про залучення співвідповідача або про заміну первісного відповідача належним.

Суд звертає увагу на те, що заміна неналежного відповідача або залучення до справи співвідповідача може проводитися судом першої інстанції (і наслідком таких дій є розгляд справи спочатку) виключно за клопотанням позивача, тоді як у суду відсутня законодавчо встановлена можливість здійснити заміну неналежного відповідача належним за власною ініціативою без відповідного клопотання позивача.

Водночас встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача з цих підстав.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи наявність підстав для відмови у задоволенні вимог Товариства з огляду на пред`явлення позову до неналежного відповідача, у даному випадку оцінка поширеної спірної інформації на предмет її достовірності судом досліджуватись не повинна.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.11.2023 року в справі № 911/1317/21.

Враховуючи вищенаведене, а також зважаючи на те, що позов у даній справі пред`явлений до неналежного відповідача, враховуючи відсутність визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, у задоволенні даного позову слід відмовити.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони).

Враховуючи вищенаведене, у задоволенні позову Товариства у даній справі, пред`явленого до Агентства, слід відмовити.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Товариством та компенсації останньому не підлягають.

Керуючись статтями 2, 13, 45, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 28.02.2025 року.

Суддя В.С. Ломака