ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2025 року м.Дніпро Справа № 908/1228/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Зелецький Р.Р.

за участю представників сторін:

від позивача: Білик Н. О., представник;

від відповідача: Литвиненко Я. А., представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЛА" на рішення господарського суду Запорізької області від 24.06.2024 року у справі №908/1228/24 (суддя Боєва О.С.)

за позовом: Запорізької міської ради, м. Запоріжжя

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЛА", м.Запоріжжя

про стягнення суми 411 073,25 грн,-

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Запорізької міської ради про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЛА" суми 423 445,52 грн. заборгованості.

Підставою для звернення з позовом є неналежне виконання відповідачем зобов`язань зі своєчасного та повного внесення орендних платежів за період з 01.01.2022 по 29.02.2024 в рамках договору оренди землі №00113 від 11.05.2016. Позивач зазначив, що відповідач у період з січня 2022 по лютий 2024 включно сплачував орендну плату в розмірі, який не відповідав встановленій у договорі оренди ставці 3% від розміру нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнту індексації, як то було узгоджено сторонами в п. 12, п. 13 договору та передбачено ст. ст. 288-289 Податкового кодексу України.

27.05.2024 від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог у зв`язку з частковою оплатою боргу та стягнення з відповідача 411 073,25 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 24.06.2024 у справі №908/1228/24, з урахуванням заяви про зменшення, позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЛА" на користь Запорізької міської ради 411 073,25 грн. заборгованості за договором оренди землі №00133 від 11.05.2016 за період з 01.01.2022 по 29.02.2024 та 4 932,88 грн. витрат зі сплати судового збору.

Повернуто з Державного бюджету України на користь Виконавчого комітету Запорізької міської ради надмірно сплачений судовий збір в розмірі 148,46 грн., перерахований згідно платіжної інструкції №498 від 19.04.2024 на суму 5081,34 грн.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що матеріалами справи підтверджується заборгованість відповідача зі сплати орендної плати за користування вказаною земельною ділянкою у розмірі 411 073,25 грн .

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "СТЕЛА" подало апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що:

- орендована земельна ділянка знаходяться на території Запорізького району, яка з 12.03.2022 по 31.12.2022 визначається як територія активних бойових дій, відповідно, відповідач звільнений від сплати орендних платежів за землю у цей період;

- ДПС системно перевіряла плату за землю у спірний період, жодних зауважень не знайшла, і факт відсутності боргу підтверджується належними доказами;

- є помилковим висновок суду, що підставою для нарахування орендної плати за землю є договір оренди, а не Податковий кодекс, оскільки саме Податковим кодексом України визначається порядок сплати та адміністрування плати за землю як податку на майно, а також встановлення елементів цього податку, у тому числі податкові пільги та порядок їх застосування;

- посилання суду на постанови Верховного Суду у справах №925/258/17, №910/14176/20 є безпідставними, оскільки прийняті в інших правовідносинах та з приводу інших позовних вимог;

- звільнення від нарахування та сплати податку на землю, у даному випадку, прямо передбачено п.69.14 підрозділу 10 розд.ХХ Податкового кодексу України, тому не потребує внесення змін до договору оренди;

- постанова КМУ від 06.12.2022 №1364 не має стосунку до правила про зворотну дію нормативно-правового акту у часі, а лише встановлює дати початку та завершення бойових дій чи тимчасової окупації;

- є помилковим висновок суду стосовно того, що на території міста Запоріжжя у спірний період не велися активні бойові дії і цей факт є загальновідомим; термін "активні бойові дії" не передбачений законодавством України, жодний нормативно-правовий акт не містить його визначення;

- постанова КМУ від 06.12.2022 №1364 та наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 прямо визначають, що вся територія Запорізького району, включно з м.Запоріжжя, у період з 12.03.2022 по 31.12.2022 відносились саме до територій активних бойових дій, а висновок суду про протилежне є необґрунтованим та противоправним.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що спірна земельна ділянка знаходиться безпосередньо у межах міста Запоріжжя, при цьому на території міста Запоріжжя ніколи не велися та не ведуться активні бойові дії, вона не є тимчасово окупованою російською федерацією, російські обстріли м.Запоріжжя відносяться до активних бойових дій у тій же мірі, що і до інших територій та міст України.

Позивач звертає увагу, що в редакції Закону № 3050-ІХ від 11.04.2023 п.69.14 викладено у редакції, яка передбачає відсутність обов`язку сплати орендних платежів за землю з 01.01.2022 по 31.12.2022 виключно на територіях активних бойових дій або тимчасово окупованих, тому у відповідача відсутні правові підстави для звільнення від сплати орендної плати за укладеним договором у зазначений період.

Крім того, позивач зазначає, що зміни до договорів оренди земельних ділянок щодо звільнення орендаря від сплати орендних платежів у 2022-2023 роках сторонами не вносилися, жодного рішення щодо звільнення від цих платежів будь-яких орендарів земельних ділянок на території м. Запоріжжя Запорізькою міською радою не приймалося. Між тим, за умовами п.34.4 договору орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі вносити орендну плату.

За доводами позивача, в умовах воєнного стану та погіршення економічної ситуації в Україні сплата орендної плати за земельні ділянки є обов`язком суб`єктів господарювання, а тому намагання відповідача ухилитись від орендної плати з формальних підстав є неприпустимим.

У відповіді на відзив відповідач посилається на рішення господарського суду Запорізької області у справі № 908/587/24 від 10.09.2024, яким судом було відмовлено міській раді у задоволенні її позову. При цьому обставини у вказаній справі та у справі, що розглядається, на переконання відповідача, є ідентичними.

Одночасно відповідач посилається на лист ДПСУ від 06.09.2024 №592/2/99-00-04-01-04-02, згідно з яким уся територія Запорізького району включена до розділу 2 "Територія активних бойових дій" переліку територій від 12.03.2022 по 31.12.2022, тому вважає, що на територію Запорізької міської громади поширюються дія п.69.14 п.69 підрозділу 10 розд. ХХ Податкового кодексу України.

Інші доводи, викладені у відповіді на відзив, є аналогічними з доводами апеляційної скарги.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2024 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя доповідач: Верхогляд Т.А., судді: Іванов О.Г., Парусніков Ю.Б.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2024, після надходження справи на запит, апеляційну скаргу залишено без руху, надано скаржнику строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 01.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; розгляд апеляційної скарги призначено на 23.10.2024.

У судовому засіданні 23.10.2024 року оголошено перерву до 10.02.2025.

10.02.2025 представники сторін у судовому засіданні надали пояснення у справі.

У судовому засіданні 10.02.2025 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.05.2016 Запорізькою міською радою (орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТЕЛА" (орендарем) укладено договір оренди землі №00113, відповідно до п. 1 якого орендодавець, відповідно до рішення третьої сесії сьомого скликання Запорізької міської ради від 26.02.2016 №56/66 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розташування виробничого цеху, яка знаходиться: м. Запоріжжя, вул. Східна, 9.

Земельна ділянка належить Запорізькій міській раді на праві комунальної власності (п. 2 договору).

Пунктом 3 договору встановлено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,9149 га, кадастровий номер земельної ділянки: :03:020:0064.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 14 158 077,50 грн., в цінах 2016 року (п. 6 договору).

Згідно з п. 11 договір укладено до 26 лютого 2035 року.

Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 424742,33 грн, що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за календарний рік в цінах 2016 року (п. 12 договору).

Відповідно до п. 14 договору, орендна плата вноситься щомісячно рівними частинами протягом 30 календарних днів наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця на розрахунковий рахунок Управління Державної казначейської служби у Комунарському районі м. Запоріжжя.

28.11.2018 Запорізька міська рада прийняла рішення №26 "Про встановлення розміру орендної плати за землю" (повний текст рішення знаходиться у відкритому доступі на офіційному сайті Запорізької міської ради за посиланням: https://zp.gov.ua/uk/documents/item/33564). Зазначеним рішенням Запорізькою міською радою було встановлено розміри орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки).

Відповідно до додатку до вказаного рішення, річний розмір орендної плати за інші земельні ділянки становить 3 відсотки від їх нормативної грошової оцінки.

Згідно листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №6-28-0.222-600/2-24 від 12.01.2024, на виконання статті 289 Податкового кодексу України повідомлено про значення коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок, який: за 2017 рік складав 1,0; за 2018 рік 1,0; за 2019 рік 1,0; за 2020 рік 1,0; за 2021 рік 1,1; за 2022 рік -1,15.

З урахуванням узгодженого в договорі оренди землі № 00113 від 11.05.2016 розміру орендної плати 424742,33 грн, що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за календарний рік в цінах 2016 року, та приймаючи до уваги інформацію Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про зміну коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок, яка викладена у листі №6-28-0.222-600/2-24 від 12.01.2024, розмір орендної плати, яку орендар (ТОВ "СТЕЛА") повинен був вносити, складає: у 2022 році 495 249,55 грн, у 2023 році 569 536,98 грн, за період з 01.01.2024 по 29.02.2024 98 128,42 грн.

У листі від 05.04.2024 №06.1-14/584 Запорізька міська рада надала інформацію щодо перерахування коштів до бюджету Запорізької міської територіальної громади за кодом класифікації доходів бюджету 18010600 "Орендна плата з юридичних осіб", зокрема, про сплату ТОВ "СТЕЛА" () у 2021 450 226,86 грн, у 2022 році 326 405,25 грн, у 2023 році 315 720,85 грн, у січні-лютому 2024 97 343,33 грн.

Позивач зазначає, що сума заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2022 по 31.12.2022, з урахуванням оплати 288 895,60 грн, складає 206 353,95 грн; за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, з урахуванням оплати 363 182,20 грн, сума заборгованості складає 206 354,78 грн; за період з 01.01.2024 по 29.02.2024, з урахуванням оплати 99 763,90 грн, сума заборгованості складає 1 635,48 грн. Загальна сума заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2022 по 29.02.2024 становить 411 073,25 грн.

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо повної сплати орендних платежів, з урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки землі за період з 01.01.2022 по 29.02.2024, стало підставою для звернення позивача з позовом до суду у даній справі.

На думку колегії суддів, при вирішенні спору суд в оскаржуваному рішенні надав вірну правову оцінку запереченням відповідача, які аналогічні змісту доводів апеляційної скарги.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини сторін за договором оренди землі регулюються спеціальним Законом України "Про оренду землі", Земельним кодексом України, Податковим кодексом України та загальними нормами Цивільного та Господарського кодексів України, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до Закону.

Статтями 206 Земельного кодексу України та ст. 270 Податкового кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати.

За змістом ст. 93 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 96 Земельного кодексу України визначено, що землекористувачі зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Податковим кодексом України передбачено, що плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 270 Податкового кодексу України (розділ "Податок на майно") об`єктами оподаткування платою за землю є об`єкти оподаткування орендною платою земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.

Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно ст. 206 Земельного кодексу України, п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України здійснюється за плату, що має вноситися на користь міської територіальної громади, на підставі договору оренди земельної ділянки.

Передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. (ст. 124 Земельного кодексу України)

Згідно ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У ст. 21 Закону України "Про оренду землі" зазначено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Отже, за умовами ст. 21 Закону України "Про оренду землі" та п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

За приписами ст.24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За приписами п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України).

За змістом ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до приписів ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи зі змісту вищенаведених норм права, на відповідача покладено обов`язок щодо повної та своєчасної сплати орендних платежів за користування земельною ділянкою за договором, а саме: обов`язок щомісячно рівним частинами протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця, на розрахунковий рахунок місцевого бюджету сплачувати орендну плату.

У даному випадку, як встановлено господарським судом, 11.05.2016 між Запорізькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТЕЛА" укладено договір оренди землі для розташування майстерень з ремонту транспортних засобів, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Східна, 9, загальною площею 0,9149 га, кадастровий номер земельної ділянки: :03:020:0064, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 14 158 077,50 грн в цінах 2016 року.

В силу приписів ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості з орендної плати, розмір якої обраховано за ставкою 3% від проіндексованої нормативної грошової оцінки землі.

Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно із ч.5 ст.5 Закону України "Про оцінку земель" та ст.289 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.

Як слідує зі ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою для виникнення зобов`язань, які згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Сторонами у п. 12 договору оренди землі визначено розмір орендної плати в рік, який вноситься орендарем у грошовій формі у гривнях та становить 424 742,33 грн, що складає 3% відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за календарний рік в цінах 2016 року.

Відповідно до п. 13 договору обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Обґрунтовуючи підстави для звернення з позовом до суду позивач зазначив, що відповідач у період з січня 2022 по лютий 2024 включно сплачував орендну плату в розмірі, який не відповідав встановленій у договорі оренди ставці 3% від розміру нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнту індексації, як то було узгоджено сторонами в п.12, п.13 договору та передбачено ст. ст. 288-289 Податкового кодексу України.

Відповідно до положень п. 289.2 ст.289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

У п.13 договору сторони визначили, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації.

Підпунктом 15.3 п.15 договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається у разі підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; зміни коефіцієнтів індексації визначених законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

За умовами п.34.6 договору орендар зобов`язаний самостійно щорічно індексувати розмір орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством.

Таким чином, відповідач повинен щорічно сплачувати орендну плату з урахуванням індексу інфляції за попередній рік з наростаючим підсумком, оскільки інфляція є складовою орендної плати.

Під час розрахунку розміру орендної плати, яка підлягала сплаті відповідачем у період з 01.01.2022 по 29.02.2024, позивачем було застосовано проіндексовану нормативну грошову оцінку земельних ділянок. При цьому позивач керувався інформацією Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про індексацію нормативної грошової оцінки земель за 2022 рік, яка міститься у листі № 6-28-0.222-600/2-24 від 12.01.2024 (а.с. 26).

Так, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру на виконання ст. 289 Податкового кодексу України вищезазначеним листом повідомила про значення коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 1996-2022 роки. Значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за попередній рік застосовується для розрахунку податкового зобов`язання на наступний рік. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок складає за 2019 рік 1,0; 2020 рік 1,0; 2021 рік 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік 1,15.

Таким чином, розмір річної орендної плати за 2022 рік становить: 15 007 562,15 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в цінах 2021 року) х 1,1 (коефіцієнт індексації за 2021 рік) = 16 508 318,37 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 2022 рік) х 3% = 495 249,55 грн.

З урахуванням оплаченої відповідачем орендної плати за 2022 рік у сумі 288 895,60 грн. залишок несплаченої орендної плати за 2022 рік складає 206 353,95 грн.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2022 рік становить 1,15, тому розмір річної орендної плати за 2023 рік відповідно до умов договору становить: 16 508 318,37 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в цінах 2022 року) х 1,15 (коефіцієнт індексації за 2022 рік) = 18 984 566,13 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 2023 рік) х 3% = 569 536,98 грн.

З урахуванням оплаченої відповідачем орендної плати за 2023 рік у сумі 363182,20 грн. залишок несплаченої орендної плати за 2023 рік складає 206 354,78 грн.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2023 рік становить 1,051, тому розмір річної орендної плати за 2024 рік відповідно до умов договору становить: 18 984 566,13 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в цінах 2023 року) х 1,051 (коефіцієнт індексації за 2023 рік) = 19 952 779,00 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 2024 рік) х 3% = 598 583,37 грн.

Оскільки позивач розраховує розмір заборгованості з орендної плати за 2024 рік саме за період з 01.01.2024 по 29.02.2024 (2 місяці), то до стягнення підлягає сума орендної плати в розмірі: 598 583,37грн/366*60 днів = 98 128,42 грн.

Відповідно до наданих відповідачем платіжних інструкцій орендар сплатив в 2024 році орендну плату в розмірі 99 763,90 грн.

Таким чином сума переплати відповідача з орендних платежів за період з 01.01.2024 по 29.02.2024 складає 1 635,48 грн.

З огляду на викладене, загальна сума заборгованості за період з 01.01.2022 по 29.02.2024 становить: 206 353,95 грн. (за 2022 рік) + 206 354,78 грн. (за 2023 рік) 1 635,48 грн. (переплата у 2024 році) = 411 073,25 грн.

Отже, з урахуванням положень наведених вище норм та встановлених обставин справи, зокрема, підтвердження матеріалами справи заборгованості відповідача перед позивачем з орендної плати за вказаним вище договором у сумі 411 073,25 грн за період з 01.01.2022 по 29.02.2024, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

При цьому суд враховує, що оренда плата є одним із основних джерел наповнення міського бюджету, а отже існуюча заборгованість відповідача з орендної плати за землю порушує інтереси територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради в частині позбавлення можливості ефективного використання права комунальної власності та недоотримання місцевим бюджетом відповідного доходу, які можуть бути використані для задоволення її нагальних потреб.

Розглядаючи доводи скаржника про те, що підставою для нарахування орендної плати за землю є не договір оренди, а Податковий кодекс України, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, платник орендної плати орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

При цьому розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (п.288.4 ст.288 Податкового кодексу України).

Виходячи із системного аналізу норм земельного та податкового законодавства України, орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (ч.1 ст.21 Закону України "Про оренду землі", п. п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України), з другого боку, є однією з форм плати за землю як обов`язкового платежу в складі податку на майно нарівні із земельним податком (п.п.14.1.147 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Разом з тим, підставою для нарахування орендної плати за землю є саме договір оренди земельної ділянки (ч.2 ст.21 Закону України "Про оренду землі", п. 288.1 ст.288 Податкового кодексу України).

За змістом ч.2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" Податковим кодексом України регулюються виключно строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, тоді як всі інші питання, зокрема, розмір, умови нарахування та внесення орендної плати за землю, порядок та підстави зміни такого розміру, встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, про що також зазначено в пункті 288.4 статті 288 цього Кодексу (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 925/258/17, від 31.10.2021 у справі 910/14176/20).

Пунктом 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України встановлено, що розмір орендної плати встановлюється в договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Таким чином, з положень Податкового кодексу України, Закону України "Про оцінку земель" та Закону України "Про оренду землі" випливає, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретного розміру орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначено в договорі оренди. Податковий кодекс України передбачає порядок визначення орендної плати за землю, а тому саме у договорі оренди визначаються розмір та умови сплати орендної плати.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.10.2018 у справі №916/3233/16, від 07.10.2019 у справі №922/3321/18, від 16.03.2020 у справі №922/1658/19, від 31.10.2021 у справі 910/14176/20.

Зокрема, у п.п. 82, 83, 84 постанови Верховного Суду від 13.10.2021 у справі № 910/14176/20 зазначено, що виходячи із системного аналізу норм земельного та податкового законодавства України, орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (частина перша статті 21 Закону України "Про оренду землі", п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України), з другого боку, є однією з форм плати за землю як обов`язкового платежу в складі податку на майно нарівні із земельним податком (п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України). Разом з тим підставою для нарахування орендної плати за землю є саме договір оренди земельної ділянки (ч. 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України).

За змістом ч. 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" Податковим кодексом України регулюються виключно строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, тоді як всі інші питання, зокрема, розмір, умови нарахування та внесення орендної плати за землю, порядок та підстави зміни такого розміру, встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, про що також зазначено в п. 288.4 ст. 288 цього Кодексу (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 925/258/17).

При цьому твердження скаржника про відсутність підстав для врахування висновків Верховного Суду у справі №910/14176/20 колегію суддів не приймаються до уваги, оскільки у відповідній частині такі висновки у цій справі є універсальними та підлягають застосуванню судами.

З моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб`єктами та у подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 1917/1188/2012 (№ 826/1291/17) (провадження № 11-1317апп18)).

За таких обставин, пріоритетність застосування норм податкового законодавства у порівнянні з положеннями земельного законодавства та Закону України "Про оренду землі", якими регулюються спірні орендні правовідносини між сторонами у цій справі, є безпідставним.

Справи у спорах, що виникають із земельних відносин, про невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договорами оренди землі, в тому числі ті, де предметом дослідження є наявність заборгованості з орендної плати або предметом є стягнення заборгованості з орендної плати, розглядаються саме господарськими судами в рамках договірних відносин, а не адміністративними судами в рамках контролюючих відносин, з урахуванням положень земельного законодавства, Цивільного кодексу України, Податкового кодексу України.

Суд вправі самостійно, за наданими сторонами доказами, досліджуючи умови договору оренди землі у сукупності з наданими доказами, встановлювати наявність або відсутність заборгованості з орендної плати за договором оренди землі та розмір такої заборгованості. Це жодним чином не є підміною функцій органу доходів і зборів, адже предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості саме з орендної плати за договором оренди землі, тобто у зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов`язань Орендарем земельної ділянки перед Орендодавцем.

Висновки щодо належного суб`єкта отримання плати за землю у вигляді орендної плати за земельні ділянки комунальної форми власності, яким виступає міська рада, за позовами про її стягнення з орендаря, були неодноразово підтверджені Верховним Судом у постановах від 13.10.2021 у справі № 910/14176/20, від 04.05.2023 у справі № 910/15023/21.

Крім того, Верховний Суд в ухвалі від 18.03.2021 у справі № 904/5955/19, закриваючи касаційне провадження вказав, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17, до правовідносин, які склалися саме між орендодавцем та орендарем у межах виконання договору оренди земельної ділянки, підлягають застосуванню норми ст. 2 Закону України "Про оренду землі", відповідно до ч. 1 якої відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що із введенням на території України воєнного стану та внесенням змін до Податкового кодексу України, його звільнено від орендної плати за користування земельною ділянкою, розташованою на території активних бойових дій.

У цьому зв`язку судова колегія зауважує, що спірна земельна ділянка розташована безпосередньо у місті Запоріжжі, в межах Запорізької територіальної громади. На території міста Запоріжжя ніколи, починаючи з 24.02.2022, не велися активні бойові дії, вона не є тимчасово окупованою, про що було зазначено в оскаржуваному рішенні.

Окремі населенні пункти та території Запорізького району, який розташований навкруги м. Запоріжжя, з південного напрямку дійсно наближені до зони бойових дій і потерпають від численних щоденних обстрілів великої інтенсивності та цілком обґрунтовано внесені до відповідного Переліку, оскільки на них неможливе ведення сільського господарства або іншої підприємницької діяльності.

З огляду на загальновідомі обставини здійснення повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" на території України введено воєнний стан.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Верховна Рада ухвалила Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 № 2120-IX, яким доповнила підрозділ 10 Перехідних положень Податкового кодексу України пунктом 69.14 наступного змісту: 69.14. Тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації, визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому первинно затверджений Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Наказом від 25.04.2022 № 75 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2022 року № 457 "Про підтримку окремих категорій населення, яке постраждало у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України", Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2022 за № 453/37789) не містив жодних територіальних громад Запорізького району серед територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року. Запорізька міська територіальна громада Запорізького району з`явилася у вказаному переліку в редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 31 травня 2022 року № 104, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 травня 2022 р. за № 554/37890, станом на 27 травня 2022 року.

На той час територія м. Запоріжжя також не перебувала в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Вказана ситуація не змінювалася і в подальшому, а тому у редакції Закону № 3050-IX від 11.04.2023 пункт 69.14 було викладено наступним чином: "За період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Отже, законодавець визначив умови оподаткування, уточнивши, що від орендної плати за землю звільняються земельні ділянки виключно в зоні активних бойових дій чи на окупованих територіях, змінивши початок цього періоду та обмежив його дію до 31.12.2022.

Виключно через початок військової агресії законодавцем прийнято очевидне рішення, що на територіях де ведуться бойові дії та які знаходяться під окупацією, орендна плата за земельні ділянки не буде сплачуватися орендарями.

Уточнення формулювання відносно прямої вказівки у Законі, що вказане стосується земельних ділянок, які розташовані на територіях активних бойових дій, викликане тим, що до відповідного переліку визначеного Міністерством реінтеграції увійшли територіальні громади, які розташовані на територіях прилеглих до тих, де велися активні бойові дії, але яких бойові дії безпосередньо не торкнулися. У відповідному переліку з`явилося поняття "Територій можливих бойових дій", до якого згодом потрапила і територіальна громада Запорізького району, включаючи м. Запоріжжя.

До того ж, як слушно зазначено місцевим господарським судом, обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за земельну ділянку у спірний період існував на підставі вимог законодавства та договору оренди. Зміни до договору оренди земельної ділянки щодо звільнення орендаря від сплати орендних платежів у 2022-2023 роках сторонами не вносилися, жодного рішення щодо звільнення від цих платежів будь-яких орендарів земельних ділянок на території м. Запоріжжя Запорізькою міською радою не приймалося.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем доведено правомірність заявлених позовних вимог у вказаній вище сумі.

Відповідачем належними і допустимими доказами, в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів сплати вказаної орендної плати у встановленому розмірі суду не надано, відсутність порушень умов договору та чинного законодавства не доведено.

При цьому судом враховано, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за договором оренди землі, а не виконання органами доходів і зборів повноважень щодо донарахування і стягнення обов`язкових платежів.

Відповідач не є власником земельної ділянки, а податковий орган не є стороною договору оренди, за яким стягується заборгованість, між сторонами існують господарські відносини, отже, повноваженнями стягувати орендну плату за договором оренди земельної ділянки, укладеним між відповідачем та позивачем у даному спорі, наділена саме Запорізька міська рада як орендодавець та власник земельної ділянки, що є предметом оренди.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є саме договір оренди такої земельної ділянки (ч.2 ст.21 Закону України "Про оренду землі", п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України). У зв`язку з цим, та враховуючи, що орендну плату за землю орендар вносить орендодавцеві (ст.21 Закону України "Про оренду землі", ст.288 Податкового кодексу України), то право на стягнення заборгованості з орендної плати має орендодавець шляхом звернення до відповідного господарського суду в установленому порядку.

Надана ГУ ДПС у Запорізькій області довідка "Про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючий орган" №790/АП/08-01-13-04-02-Е (а.с.106) про відсутність у відповідача станом на 13.05.2024 податкового боргу, недоїмки зі сплати внеску, іншої заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючий орган, свідчить про відсутність у відповідача саме податкового боргу, що у даному випадку не є предметом розгляду цієї справи та не підтверджує відсутність заборгованості саме за договором оренди землі № 00113 від 11.05.2016.

Щодо листа ДПСУ від 06.09.2024 №592/2/99-00-04-01-04-02, на який скаржник посилається у відповіді на відзив, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У розумінні положень частини п`ятої вказаної статті апеляційний суд не наділений правом надавати оцінку доводам апеляційної скарги, які не заявлялися до суду першої інстанції, не розглядалися і не могли бути розглянуті цим судом, що має місце у даному випадку.

Так, вказаний вище лист податкової служби, як зазначає сам скаржник, датований 06.09.2024, тобто після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення (24.06.2024), тому він є новим доказом у розумінні ч.ч. 2, 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, що не був поданий до суду першої інстанції та не існував на час прийняття судом оскаржуваного рішення.

При цьому, у постанові від 11.09.2019 по справі № 922/393/18 Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

До того ж, у будь-якому випадку, вказаний лист не був доданий відповідачем до матеріалів справи.

Враховуючи викладене, суд не бере до уваги вищезазначені доводи скаржника, що ґрунтуються на доказі, який не існував на час прийняття оскаржуваного рішення та відсутній у матеріалах справи.

Таким чином, доводи скарги не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи, є такими, що засновані на власному неправильному тлумаченні скаржником норм права та не спростовують висновків суду, які напряму випливають із матеріалів даної справи, обставин спору та норм чинного законодавства.

Отже, звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник не довів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга містить велику кількість доводів та обґрунтувань апелянта, які, зважаючи на підстави ухвалення даної постанови, не знайшли свого відображення (спростування чи визнання обґрунтованими тощо), але які загалом не впливають на правозастосовну позицію апеляційного суду, ґрунтуються на маніпулюванні скаржником поняттями та зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення місцевого господарського суду у даній справі слід залишити без змін.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЛА" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 24.06.2024 року у справі №908/1228/24 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова складена у повному обсязі 27.02.2025 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б.Парусніков

Суддя О.Г. Іванов