ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
24 лютого 2025 рокуСправа № 921/601/24
Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Шумський І.П.
розглянув заяву б/н від 22.01.2025 (вх. №576 від 23.01.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" про визнання кредиторських (грошових) вимог до боржника у справі
за заявою боржника - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
щодо його неплатоспроможності (в порядку Книги четвертої Кодексу України з процедур банкрутства).
боржника - Півторак В.М.
арбітражного керуючого Микитів О.І.
В провадженні Господарського суду Тернопільської області перебуває справа про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 09.12.2024 відкрито провадження у справі №921/601/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Микитіва Олега Ігоровича, призначено попереднє засідання у справі на 10.02.2025.
У зв`язку із перебуванням судді Шумського І.П. з 03.02.2025 у відпустці та, відповідно, неможливістю проведення попереднього засідання 10.02.2025, ухвалою суду від 22.01.2025 попереднє засідання у справі № 921/601/24 призначено на 24.02.2025.
23.01.2025 через підсистему "Електронний суд" Товариство з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" подало заяву б/н від 22.01.2025 (вх. №576), в якій просило визнати кредиторські (грошові) вимоги до боржника ОСОБА_1 на суму 120427,25 грн, 4844,80 грн судового збору та включити їх до реєстру вимог кредиторів.
Ухвалою від 24.01.2025 вказану заяву призначено до розгляду на 24.02.2025.
Ухвалою суду від 21.02.2025 задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" про участь в судовому засіданні 24.02.2025 та всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
24.02.2025 через підсистему "Електронний суд" від керуючого реструктуризацією Микитіва О.І. надійшло повідомлення б/н від 21.02.2025 (вх. № 1301), у якому ним відхиляються вимоги кредитора. В обґрунтування цьому ним зазначено:
- заява кредитора ТОВ «Коллект Центр» з вимогами до боржника на суму 120427 грн надійшла поза межами тридцяти денного строку. Така заява не відповідає приписам ст. 45 КУзПБ, оскільки не містить викладу обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування та до заяви не додано документів, що підтверджують грошові вимоги до боржника;
- до заяви не надано підтвердження перерахування коштів на рахунки ОСОБА_1 , відповідно до умов договору позики №75331277 від 18.08.2021 (укладеного ним з ТОВ "1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів») та договору про споживчий кредит №103753960 від 22.08.2021 (укладеного ним з ТОВ "Мілоан");
- між ТОВ «Мілоан» та боржником не укладено договір, з урахуванням приписів Законів України "Про електронну комерцію", "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", оскільки на договорі відсутній накладений кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника ТОВ «Мілоан» та/або відсутня письмовою згода сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів;
- до заяви не додано доказів повідомлення боржника про відступлення від: ТОВ « 1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» до ТОВ «Вердикт Капітал»; ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Коллект Центр»; ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт Капітал»; ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Коллект Центр».
Представником ТОВ "Коллект Центр" в попередньому засіданні 24.02.2025 підтримано заяву від 22.01.2025, з урахуванням заяви від 21.02.2025.
В попередньому засіданні 24.02.2025 представником боржника в усній формі зроблено заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності до заявлених вимог.
Керуючим реструктуризацією в попередньому засіданні 24.02.2025 підтримано позицію, наведену у повідомленні б/н від 21.02.2025.
Суд, розглянувши вказану кредиторську заяву, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та заслухавши пояснення сторін, встановив наступне.
Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частина 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (надалі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
Відповідно до ст. 113 КУзПБ, провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.
За змістом ст. 1 КУзПБ, грошове зобов`язання (борг) - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.
Кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.
Частина 1 ст. 122 КУзПБ передбачає, що подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.
Згідно ч. 1 ст. 45 КУзПБ, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Відповідно до матеріалів справи, заява ТОВ "Коллект Центр" б/н від 22.01.2025 про визнання кредиторських вимог до боржника у справі № 921/601/24, сформована в системі "Електронний суд" 22.01.2025, а зареєстрована судом 23.01.2025, тобто у межах визначеного ч. 1 ст. 45 КУзПБ строку на подання заяв з грошовими вимогами до боржника.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.07.2024 року у cправі № 910/1246/21, заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги; проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство. Під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанова від 26.02.2019 у справі № 908/710/18);
- покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог. Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18, від 01.03.2023 у справі №902/221/22);
- розглядаючи кредиторські вимоги, суд в силу норм статей 45 - 47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (постанова від 21.10.2021 у справі № 913/479/18).
- використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі № 922/1014/18).
У справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17).
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 18.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю « 1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» (надалі - позикодавець) та ОСОБА_1 (надалі - позичальник) укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 75331277.
Також, 22.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (надалі - кредитодавець) та ОСОБА_1 (надалі - позичальник) укладено договір про споживчий кредит № 103753960.
Разом з тим, судом встановлено, що 22.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю « 1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» (надалі - клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (надалі - фактор) було укладено договір факторингу № 22/02/2022 (надалі - договір факторингу № 22/02/2022), яким передбачені, зокрема такі умови:
За цим договором клієнт - первісний кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 153662582,15 грн, а фактор зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами позики, укладеними між клієнтом і боржниками (п. 2.1 договору факторингу № 22/02/2022).
Відповідно до умов цього договору фактор набуває права на всі суми, які він одержить на виконання вимоги від боржників, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані фактором суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (п. 2.2 договору факторингу № 22/02/2022).
За цим договором фактор одержує право (замість клієнта) вимагати від боржників належного виконання всіх грошових зобов`язань за договорами позики, право вимоги за якими передається (п. 2.4 договору факторингу № 22/02/2022).
Фактор має право здійснити наступне відступлення прав вимоги будь-якій третій особі (п. 2.5 договору факторингу № 22/02/2022).
Право вимоги переходить до фактора після здійснення повного фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання реєстру боржників в електронному вигляді (додаток № 2), який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги (п.п. 6.1.4 договору факторингу № 22/02/2022).
Сторони домовились, що розмір фінансування за реєстром боржників складає 6382999 грн 39 коп. (п. 7.1 договору факторингу № 22/02/2022).
Фактор здійснює фінансування на користь клієнта шляхом одноразового перерахування суми грошових коштів не пізніше 23.02.2022 (п. 7.2 договору факторингу № 22/02/2022).
Днем здійснення фінансування вважається день надходження грошових коштів у повному обсязі на рахунки клієнта (п. 7.3 договору факторингу № 22/02/2022).
За фінансування під відступлення прав вимоги згідно з цим договором клієнт сплачує фактору суму у розмірі 100 грн, без ПДВ на банківський рахунок фактора не пізніше 5 банківських днів з дати підписання цього договору (п. 7.4 договору факторингу № 22/02/2022).
Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками та діє до повного виконання зобов`язань (п. 14.1 договору факторингу № 22/02/2022).
Також 22.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю « 1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було підписано акт приймання-передавання реєстру боржників за договором факторингу № 22/02/2022 від 22.02.2022.
При цьому, Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» були сплачені на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю « 1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» грошові кошти в сумі 6382999,39 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 333740001 від 23.02.2022 із призначенням платежу: оплата лоту згідно договору факторингу № 22/02/2022 від 22.02.2022 без ПДВ.
Водночас, із витягу з додатку № 3 до договору факторингу № 22/02/2022 від 22.02.2022 - реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 22/02/2022 від 22.02.2022 вбачається, що клієнт відступив фактору права вимоги заборгованостей до боржників клієнта на умовах передбачених договором факторингу № 22/02/2022 від 22.02.2022 згідно наступного реєстру боржників, зокрема ОСОБА_1 (порядковий номер 1587); договір № 75331277 від 18.08.2021(сума заборгованості за тілом кредиту 2976,67 грн; сума заборгованості по процентам за користування 6990,10 грн, разом 9966,76 грн).
Також, судом встановлено, що 17.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (надалі - клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (надалі - фактор) було укладено договір факторигу № 17/12-2021-62 (надалі договір факторингу№ 17/12-2021-62), зокрема на наступних умовах:
За цим договором клієнт - первісний кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 62844105,23 грн, а фактор зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом і боржниками (п.2.1 договору факторингу № 17/12-2021-62).
Відповідно до умов цього договору фактор набуває права на всі суми, які він одержить на виконання вимоги від боржників, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані фактором суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (п. 2.2 договору факторингу № 17/12-2021-62).
За цим договором фактор одержує право (замість клієнта) вимагати від боржників належного виконання всіх грошових зобов`язань за договорами про надання фінансових послуг, право вимоги за якими передається (2.4 договору факторингу № 17/12-2021-62).
Фактор має право здійснити наступне відступлення прав вимоги будь-якій третій особі, але не раніше оплати повного фінансування фактором придбаного у клієнта права вимоги в порядку та на умовах, передбачених цим договором (п. 2.5 договору факторингу № 17/12-2021-62).
Право вимоги переходить до фактора після здійснення повної оплати фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання реєстру боржників (додаток № 4) який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги (п. 6.1.4 договору факторингу № 17/12-2021-62).
Сторони домовились, що розмір фінансування за реєстром боржників складає 2503264,98 грн фактор здійснює фінансування на користь клієнта шляхом одноразового перерахування суми грошових коштів протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання цього договору (п. 7.1 договору факторингу № 17/12-2021-62).
Днем здійснення фінансування вважається день надходження грошових коштів у повному обсязі на рахунки клієнта (7.2 договору факторингу № 17/12-2021-62).
За фінансування під відступлення прав вимоги згідно з цим договором клієнт сплачує фактору суму у розмірі 100 грн, без ПДВ на банківський рахунок фактора протягом 5 банківських днів з дати підписання цього договору (п. 7.3 договору факторингу № 17/12-2021-62).
Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками та діє до повного виконання зобов`язань (п. 14.1 договору факторингу № 17/12-2021-62).
При цьому, 17.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було підписано акт приймання-передавання реєстру боржників за договором факторингу №17/12-2021-62 від 17.12.2021.
Також, Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було сплачено на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» грошові кошти в сумі 2503264,98 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 313550009 від 20.12.2021 із призначенням платежу: оплата лоту згідно договору факторингу №17/12-2021-62 від 17.12.2021 без ПДВ.
Разом з цим, судом встановлено, що 10.01.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (надалі - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (надалі - новий кредитор) було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, за змістом якого сторони, керуючись статтями 6, 512-519, 627, 632, 656 Цивільного кодексу України, уклали цей договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги (надалі договір про відступлення прав вимоги), зокрема на нижченаведених умовах:
Сторони цим погоджуються, що за своєю правовою природою даний договір є правочином з передання первісним кредитором шляхом продажу прав вимоги, визначених у даному договорі, новому кредитору (відступлення права вимоги) (п. 1.1 договору про відступлення прав вимоги).
Сторони цим визнають, що жодне з положень цього договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням первісного кредитора новим кредитором (п. 1.2 договору про відступлення прав вимоги).
За ним договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників (надалі боржники), зазначених у додатках №1 та № 3 до цього договору (надалі - реєстр боржників), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за договорами позики (кредитними договорами), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, надалі за текстом - «основні договори», надалі за текстом - права вимоги. Новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у розмірі та у порядку, визначених цим договором.
Права вимоги, що є предметом цього договору належить первісному кредитору, зокрема на підставі: договору факторигу № 17/12-2021-62 від 17.12.2021 між первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан»; договору факторингу № 22/02/2022 від 22.02.2022 між первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю « 1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» (п. 2.1 договору про відступлення прав вимоги).
Права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому (підписаному) вигляді (додаток № 4) (п. 5.2 договору про відступлення прав вимоги).
Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за договорами позики (кредитними договорами), відповідно до цього договору новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 5312491,59 грн без ПДВ (надалі - ціна договору) (п. 7.1 договору про відступлення прав вимоги).
Ціна договору сплачується новим кредитором кредитору, в будь який передбачений (не заборонений) законодавством спосіб, в тому числі, але не виключно, шляхом перерахування коштів на рахунок вказаний в п. 12 цього договору або зарахуванням зустрічних однорідних вимог в порядку визначеному п. 5.6.2. цього договору, протягом 1065 календарних днів з дати підписання сторонами цього договору (п. 7.2 договору про відступлення прав вимоги).
У випадку не сплати (як повної так і часткової) новим кредитором ціни договору, зазначеної у п. 7.1. у строк, встановлений п.7.2. цього договору, права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за договорами позики (кредитними договорами) на відповідну суму, що не сплачена, повертаються первісному кредитору, та новий кредитор зобов`язаний протягом 10 (десяти) робочих днів оплатити (перерахувати) первісному кредитору всі суми грошових коштів отримані ним в погашення заборгованості боржників за відповідними правами вимоги (п. 7.4 договору про відступлення прав вимоги).
Цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін (у випадку використання юридичними особами у своїй діяльності печатки). Будь-які зміни та доповнення до цього договору є чинними за умови підписання їх сторонами і скріплення відтисками печаток сторін (за наявності) (п. 11.6 договору про відступлення прав вимоги).
Також 10.01.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (надалі - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (надалі - новий кредитор) підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором № 10-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.01.2023.
Крім цього, 28.02.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (надалі - сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (надалі - сторона 2) було підписано акт зарахування зустрічних однорідних вимог, за умовами п. 4.2 якого зобов`язання сторони 2 перед стороною 1 (п. 2) припиняються частково в сумі 15214406,31 грн, у т.ч. який виник на підставі догвоору№10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023.
Залишок заборгованості сторони 2 перед стороною 1 за договором № 11-01/23 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11.01.2023 становить 1153105,89 грн.
Водночас, згідно наявних у справі витягів з додатку № 3 до договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 - реєстри боржників до договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023, містяться такі відомості:
Водночас, заявник посилаючись у кредиторській заяві на описані вище договори та приписи ст.ст. 11, 512, 514, 516, 525, 526, 530, 610, 611, 629, 1049 ЦК України, просить суд визнати кредиторські вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 , а саме в сумі 120427,25 грн (9967,25 грн + 110460 грн).
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Приписами ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
За змістом п. 1 ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Частина 1 ст. 513 ЦК України передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).
Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
В силу ч. 1, ч. 2 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, у Цивільному кодексі України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.
Так, згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Приписами ч.ч. 1-3 ст. 1079 ЦК України передбачено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно п. 64 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», фінансова послуга - операція або декілька операцій, пов`язаних однією правовою метою, з фінансовими засобами, що здійснюються в інтересах інших осіб, ніж надавач такої фінансової послуги, а також послуги, прямо визначені спеціальними законами як фінансові послуги.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», видами фінансових послуг є факторинг.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження №12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункти 50-52) дійшла висновку, що для розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги слід виходити з наведених суттєвих ознак указаних договорів. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.
Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.
Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.
Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.
Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.
Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).
Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року в справі № 910/7038/17.
Як встановлено судом та вказано вище, в обгрунтування заявлених грошових вимог до боржника, тобто свого статусу кредитора у цій справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр", серед іншого, посилається на укладений 10.01.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт капітал" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" (новий кредитор) договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, в тому числі і до боржника.
Поряд з цим, як згадувалось вище, за умовами п. 1.1., п. 1.2. вказаного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, сторони цим погоджуються, що за своєю правовою природою даний договір є правочином з передання первісним кредитором шляхом продажу прав вимоги, визначених у даному договорі, новому кредитору (відступлення права вимоги). Сторони цим визнають, що жодне з положень цього договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням первісного кредитора новим кредитором.
Отже, суд, надавши оцінку викладеним у зазначеному договорі про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги умовам, дійшов висновку, що відповідний договір за своїм змістом, назвою, і за суб`єктним складом (первісний кредитор /новий кредитор) є оплатним договором відступлення прав вимоги (п. 7.1.), а не договором факторингу, оскільки, за цим договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.
Разом з цим, матеріалами справи підтверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт капітал" набув право грошової вимоги до боржника на підставі укладеного 22.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" (фактор) договору факторингу № 22/02/2022, за умовами якого (п. 2.1.) Товариство з обмеженою відповідальністю "1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів" зобов`ячалося відступити за плату право грошової вимоги у сумі 153662582,15 грн, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" зобов`язався, здійснити фінансування в порядку передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами позики, укладеними між клієнтом і боржниками, зокрема ОСОБА_1 .
Також, судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт капітал" набуло право грошової вимоги до боржника на підставі укладеного 17.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілоан" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" (фактор) договору факторингу № 17/12-2021-62, за умовами якого (п. 2.1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Мілоан" зобов`ячалось відступити за плату право грошової вимоги у сумі 62844105,23 грн, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт капітал" зобов`ячалось здійснити фінансування в порядку, передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом і боржниками, зокрема ОСОБА_1 .
Водночас, у розділі 1 "Визначення термінів" вказаних договорів факторингу визначено, серед іншого, такий термін: фінансування - оплата фактором придбаного у клієнта права вимоги в порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Поряд з цим, згідно описаних вище пунктів 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 відповідних договорів факторингу, передбачені умови фінансування під відступлення прав вимоги згідно з цими договорами.
Отже, беручи до уваги викладене, зазначені договори факторингу від 22.02.2022 №22/02/2022 та від 17.12.2021 № 17/12-2021-62, за своєю назвою, за суб`єктним складом (клієнт/фактор), за своїми умовами щодо фінансування під відступлення права грошової вимоги, як то передбачено ст. 1077 ЦК України - є договорами факторингу.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1083 ЦК України, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.
За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.10.2021 у справі № 916/596/20, судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що та обставина, що до ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЮГ КАПІТАЛ" (фактор) право вимоги було передано за договором факторингу №002-02/2020ФЮ/О, укладеним з ТОВ "Гольфстрім Фінанс" не може свідчити про відступлення Товариству права вимоги до боржника відповідно до положень Глави 73 Цивільного кодексу України - "Факторинг", оскільки, право вимоги ТОВ "Гольфстрім Фінанс" (клієнт) отримало за договорами, які не є договорами факторингу.
В даному ж випадку, відступлення фактором права вимоги до боржника за договором факторингу переривалося договорами відступлення права вимоги (тобто цесії), а відтак суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОФІ-ФАКТОРИНГ" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФАКТОР-СЕРВІС" (новий кредитор) договір відступлення права вимоги № 101/11-19 та в подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФАКТОР-СЕРВІС" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГОЛЬФСТРІМ ФІНАНС" (новий кредитор) договір відступлення права вимоги № 1-0611 не є договорами факторингу, а тому судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що скаржником не доведено перехід до нього права вимоги до ТОВ "ЄВРОПІАН АГРО ІНВЕСТМЕНТ ЮКРЕЙН" допустимими доказами.
Судом встановлено, що умовами вказаних вище договорів факторингу №22/02/2022 від 22.02.2022 та № 17/12-2021-62 від 17.12.2021, а саме п. 2.5. передбачено, що фактор має право здійснити наступне відступлення прав вимоги будь-якій третій особі, однак, як було зазначено вище, таке відступлення має відбуватись відповідно до положень Глави 73 "Факторинг" Цивільного кодексу України, тобто шляхом укладення договору факторингу, у якому попередній фактор буде виступати клієнтом, а наступний (новий) кредитор (особа, до якої переходять право вимоги до боржника) - фактором.
З огляду викладене, суд зважає на те, що наступне відступлення права грошової вимоги, а відтак і заміна кредитора у первісному зобов`язанні (договорі позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 75331277 від 18.08.2021 та договорі про споживчий кредит № 103753960 від 22.08.2021) може бути здійснене фактором лише на підставі договору факторингу.
Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.10.2024 у справі № 914/3740/21, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Беручи до уваги наведені норми ЦК України та судову практику, а також те, що заявник - ТОВ "Коллект Центр" заявив грошові вимоги до боржника на підставі договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 № 10-01/2023, а не договору факторингу, суд дійшов висновку, що в цьому випадку, заявником не доведено перехід до нього права вимоги до боржника ОСОБА_1 , оскільки, не відбулось заміни кредитора у первісному зобов`язанні (договорі позики та договорі про споживчий кредит), а відтак у суду відсутні підстави для визнання заявлених заявником грошових вимог до боржника в розмірі 120427,25 грн.
Оскільки, ТОВ "Коллект Центр" не доведено перехід до нього права вимоги до боржника ОСОБА_1 по укладеним останнім договору позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 75331277 від 18.08.2021 та договору про споживчий кредит № 103753960 від 22.08.2021, а тому судом не надається оцінка правильності нарахування заявником відсотків за цими договорами згідно наявних у справі розрахунків заборгованості, які здійсненні ТОВ "Коллект Центр".
При цьому, суд відхиляє узагальнені доводи керуючого реструктуризацією про недоведеність факту надання боржнику кредитів відповідно до умов договорів №75331277 від 18.08.2021, №103753960 від 22.08.2021, недоведеність факту укладеності останнього договору з боржником, а також відсутність доказів повідомлення боржника про відступлення прав вимоги.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка ґрунтується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основу якої покладено принцип добросовісності, складовою якого є, зокрема, заборона суперечливої поведінки та заборона зловживання процесуальними правами. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій.
Одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своєї позиції, якщо її попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопеля). Під принципом естопеля розуміється неможливість суперечливої (непослідовної) поведінки, яка може проявлятися як в матеріальних правовідносинах, так і в судовому процесі. Найчастіше процесуальний естопель знаходить свій вияв під час оскарження судових рішень і може полягати в тому, що сторона радикально змінює свою правову позицію у справі в порівнянні з правовою позицію у суді попередньої інстанції. Юридичним наслідком принципу естопеля є втрата права, за захистом якого сторона звернулася до суду, в зв`язку з оцінкою судом фактичної поведінки сторони та її добросовісності.
Також у даному випадку, ключовим є неможливість переходу права грошової вимоги до нового кредитора у первісному зобов`язанні на підставі договору про відступлення права вимоги, який укладений після переходу таких прав до нового кредитора на підставі договору факторингу, тобто вбачається порушення ч. 2 ст. 1083 ЦК України.
Як уже зазначалось, у попередньому засіданні 24.02.2025 представником боржника в усній формі зроблено заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до завлених кредиторських вимог.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з положеннями наведеної норми у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатись про порушення цього права або про особу, яка його порушила.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України).
За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, за змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
Строки звернення до суду, як складова механізму реалізації права на судовий захист, є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абз. 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду від 22.02.2012 № 4-рп/2012).
На особливості застосування позовної давності на стадії попереднього засідання господарського суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність фізичної особи) Верховний Суд звертав увагу у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 09.09.2021 у справі № 916/4644/15. Зокрема, касаційний суд дійшов висновку, що положення про позовну давність поширюються і на майнові вимоги кредиторів, заявлені до боржника у справі про його банкрутство. Для цілей застосування частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України під час розгляду таких вимог стороною, яка може зробити заяву про застосування позовної давності, слід розуміти інших кредиторів, боржника та розпорядника майна боржника (пункти 90, 137).
Водночас варто наголосити, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Така правова позиція викладена у постановах від 01.10.2024 у справі № 918/1186/23, від 10.09.2024 у справі № 910/6041/19, від 03.08.2022 у справі № 925/538/19 та багатьох інших.
Судом у справі №921/601/24 встановлено, що ТОВ "Коллект Центр" заявив грошові вимоги до боржника на підставі договору відступлення права вимоги (купівлі-продажу права вимоги), а не договору факторингу. Кредитором/заявником у цій справі не доведено перехід до нього права вимоги до боржника, оскільки не відбулось заміни кредитора у первісному зобов`язанні (кредитних договорах), а відтак у суду відсутні підстави для визнання заявлених грошових вимог до боржника.
Тобто, суд дійшов висновку про необхідність відхилення грошових вимог кредитора з підстави їх необґрунтованості, а тому відсутні правові підстави надавати оцінку доводам представника боржника про застосування строків позовної давності, з урахуванням ст. 261 ЦК України як самостійної підстави для відмови у позові, лише у разі доведення позивачем свого порушеного права.
Відповідно до ч. 6 ст. 45 КУзПБ, заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду.
За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.
Ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення, може бути оскаржена у встановленому цим Кодексом порядку та є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.

Зважаючи на викладене, та встановлені обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ТОВ "Коллект Центр" б/н від 22.01.2025 (вх. № 576 від 23.01.2025) про визнання кредиторських вимог до боржника у справі № 921/601/24 в повному обсязі, з мотивів наведених вище.

Судові витрати заявника на оплату судового збору в сумі 4844,80 грн за подання до суду кредиторської заяви по справі № 921/601/24, підлягають покладенню на ТОВ "Коллект Центр" згідно вимог ст. 129 ГПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 45, 113, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 2, 3, 12, 13, 18, 42, 73, 74, 76-79, 86, 232-236, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви ТОВ "Коллект Центр" б/н від 22.01.2025 (вх. № 576 від 23.01.2025) про визнання кредиторських вимог до боржника у справі №921/601/24, повністю.

2. Згідно ч. 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення 24.02.2025.

3. Копію ухвали направити Товариству з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР", адвокату боржника Півтораку В. М., арбітражному керуючому Микитіву О.І. до їх електронних кабінетів у підсистемі "Електронний суд" відповідно до положень ч.5 ст.6 ГПК України.

4. Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені ст.ст. 254-257 ГПК України.

Повну ухвалу складено 24.02.2025.

Суддя І.П. Шумський