УХВАЛА

25 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 908/2123/23(904/4140/21)

Суддя Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Огороднік К.М.

перевіривши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі"

на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.05.2024

на додаткову ухвалу Господарського суду Запорізької області від 17.06.2024

та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2025

у справі № 908/2123/23(904/4140/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі"

до відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Пакстон"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Абрис Дніпро"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакстон"

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі" відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвесткредит"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Абрис Дніпро"

про визнання іпотеки припиненою; припинення обтяження

в межах справи № 908/2123/23

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакстон"

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.05.2024 у задоволенні первісного позову - відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано припиненою з 29.11.2013 іпотеку за Іпотечним договором 10-13/ЮЛ/1 від 18 липня 2013 року, укладеним між ТОВ «ІНВЕСТКРЕДИТ» та ТОВ «ЗЕ ТЕХНОЛОДЖІ». В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакстон" 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. 00 коп. судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвесткредит" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакстон" 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. 00 коп. судового збору.

Додатковою ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.06.2024 доповнено мотивувальну частину рішення від 28.05.2024 абзацами наступного змісту: Абзац 8 мотивувальної частини рішення викладено в такій редакції: «Копію Додаткової угоди (доповнення) №1 від 19.11.2013 року до кредитного договору (без графіка погашення) №10-13/ЮЛ від 18.07.2013, якою внесено зміни до строків договору і продовжено його дію до 16.07.2023 року, надано господарському суду позивачем за первісним позовом та відповідачем зустрічним позовом ТОВ "ЗЕ Технолоджі" у складі відзиву на зустрічний позов про визнання іпотеки припиненою, припинення обтяження.» Після абзацу 24 мотивувальної частини: «При цьому і в примірнику кредитного договору, і в примірнику Додаткової угоди від 19.11.2013 року, що наявні в матеріалах справи, підписи уповноважених осіб візуально збігаються.» доповнено рішення абзацами 25, 26 такого змісту: «Згідно пояснень, наданих представником позивача за первісним позовом, що містяться в матеріалах справи, оригінали, зокрема, примірників кредитного договору, які перебували у володінні ТОВ "ЗЕ Технолоджі" та ТОВ "Фінанс Роялті" (переданий останньому ТОВ "Інвесткредит" за договором відступлення права вимоги за кредитним договором) вибули із їх володіння внаслідок протиправних дій невстановлених осіб, про що зареєстровано відповідне кримінальне провадження. Водночас, у кредитному договорі зазначено, що він підписаний у двох примірниках.» Абзац 36 мотивувальної частини рішення викладено в такій редакції: «З огляду на зазначене вище, судом також приймаються до уваги відомості, що викладені у Висновку експерта №17 від 17.05.2022 року, складеного експертом Кострубом А.М., копія якого знаходиться в матеріалах судової справи №904/4041/21, зокрема, в частині виконання підпису у графі «Директор Сорокін С.С.» Додаткової угоди (доповнення) №1 від 19.11.2013 року до кредитного договору (без графіка погашення) №10-13/ЮЛ від 18.07.2013 не Сорокіним Станіславом Сергійовичем, а іншою особою, з наслідуванням його підпису.» Абзац 37 мотивувальної частини рішення викладено в такій редакції: «Приймаючи до уваги суперечливі обставини підписання сторонами Додаткової угоди (доповнення) №1 від 19.11.2013 року до кредитного договору (без графіка погашення) №10-13/ЮЛ від 18.07.2013, відсутність достатніх доказів вчинення сторонами дій направлених на її укладання, відсутність додаткової угоди до іпотечного договору (нотаріально посвідченої) на подовження строків дії іпотеки та державна реєстрація змін до іпотечного договору щодо продовження строків дії іпотеки, відсутність у період з 29.11.2013 по 08.09.2021 розрахунків між ТОВ "ЗЕ Технолоджі" та ТОВ "Інвесткредит" по договору №10-13/ЮЛ від 18.07.13, за даних підстав суд вважає Додаткову угоду (доповнення) №1 від 19.11.2013 року до кредитного договору (без графіка погашення) №10-13/ЮЛ від 18.07.2013 неукладеною, тобто такою, що не відбулася, а наведені в ній умови не є такими, що регулюють спірні відносини.» Після абзацу 41 мотивувальної частини: «З огляду на зазначені положення законодавства та висновки судових експертиз, суд критично ставиться до Додаткової угоди (доповнення) №1 до кредитного договору (без графіка погашення) №10-13/ЮЛ від 18.07.2013 року оскільки, як встановлено матеріалами судової справи: Додаткової угоди до іпотечного договору (нотаріально посвідченої) на подовження строків дії іпотеки не укладалось; державна реєстрація змін до іпотечного договору щодо продовження строків дії іпотеки не проводилась.» доповнити рішення абзацом 42 такого змісту: «Згідно відомостей наявного в матеріалах судової справи Акту звірки поставок та розрахунків між ТОВ "ЗЕ Технолоджі" та ТОВ "Інвесткредит" по договору №10-13/ЮЛ від 18.07.13 станом на 14.09.2021 у період з 29.11.2013 по 08.09.2021 розрахунків між позивачем за первісним позовом та ТОВ "Інвесткредит" не проводилося.» Після абзацу 75 мотивувальної частини: «Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).» доповнено рішення абзацами 76 - 79 такого змісту: «Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.»

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі" на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.05.2024 та додаткову ухвалу від 17.06.2024 задоволено частково. Додаткову ухвалу Господарського суду Запорізької області від 17.06.2024 скасовано. Рішення Господарського суду Запорізької області від 28.05.2024 змінено викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення Господарського суду Запорізької області від 28.05.2024 залишено без змін. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покладено на Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі".

10.02.2025 через систему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі" з доданими до неї матеріалами на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.05.2024 на додаткову ухвалу Господарського суду Запорізької області від 17.06.2024 та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2025 у справі № 908/2123/23(904/4140/21), в якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення; ухвалити нове рішення яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, в задоволені зустрічного позову відмовити в повному обсязі; зупинити дію постанови Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2025 та рішення Господарського суду Запорізької області від 28.05.2024 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

11.02.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі" надійшла заява про зупинення дії постанови Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2025 та рішення Господарського суду Запорізької області від 28.05.2024 у справі № 908/2123/23(904/4140/21) до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено у Законі України "Про судовий збір".

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2021 року становить 2 270 грн.

Відповідно до підпункту 1) пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з підпунктом 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду, касаційних скарг у справі про банкрутство становить 200 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до підпункту 7 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу суду становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, за подання до Верховного Суду касаційної скарги скаржник мав сплатити судовий збір в сумі 387 798 грн. (191 250 х 200%+ 2 270 + 3 028).

Водночас Верховний Суд зауважує, що з 05.10.2021 офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку. У зв`язку з цим, статтю 4 Закону України "Про судовий збір" було доповнено частиною третьою, згідно з якою при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Відтак, оскільки касаційна скарга подана в електронній формі - через підсистему "Електронний суд", розмір судового збору за подання касаційної скарги із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження його ставки становить 310 238,40 грн. (387 798 грн. х 0,8).

Проте скаржником сплачено 306 000 грн. судового збору за подання касаційної скарги, що менше ніж це встановлено законом.

Сума судового збору, яку необхідно доплатити заявнику, складає 4 238,40 грн.

Крім того, відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Приписами частини 3 статті 311 ГПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У випадку подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційний господарський суд звертає увагу скаржника, що в разі оскарження судового рішення суду на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник має зазначити про відсутність такого висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а у випадку оскарження на підставі 4 частини другої статті 287 ГПК України зазначити підставу касаційного оскарження з урахуванням частини першої, третьої статті 310 ГПК України.

Якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів, та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, або інші порушення норм процесуального права передбачені частиною першою статті 310 ГПК України, то в цьому разі у касаційній скарзі має вказати пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та має бути конкретно зазначено, з вказівкою на частину першу або/та третю статті 310 ГПК України.

Таким чином, процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, або наявність пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

При цьому правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акту, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини другої ст. 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, або інші порушення норм процесуального права передбачені частинами першою, третьою статті 310 ГПК України, то в цьому разі у касаційній скарзі має вказати пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та має бути конкретно зазначено, з вказівкою на частину першу або/та третю статті 310 ГПК України.

У касаційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі" викладено обставини справи та доводи, які зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанції.

Проте скаржник не визначив відповідної підстави, передбаченої відповідним пунктом/пунктами частини другої статті 287 ГПК України та не зазначає підстави касаційного оскарження з урахуванням статті 310 ГПК (конкретна її частина/частини та конкретний її пункт/пункти) з відповідним посиланням на статтю 287 ГПК України у разі, якщо вважає, що суди порушили норми процесуального права.

Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які сам заявник скарги не викладав у тексті касаційної скарги, оскільки вказане свідчитиме про порушення судом принципу змагальності сторін.

Відповідно до частин 2, 5 ст. 292 та ст. 174 ГПК України, у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 290 цього Кодексу, така скарга залишається без руху, про що суддею-доповідачем постановляється відповідна ухвала із зазначенням строку на усунення скаржником недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху.

З огляду на викладене, касаційна скарга подана без додержання відповідних вимог процесуального законодавства, а тому підлягає залишенню без руху на підставі ч. 2 статті 292 ГПК України.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 290, 292 ГПК України, статті 4,7,8 Закону України "Про судовий збір" Верховний Суд, -

У Х В А Л И В:

1.Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі" на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.05.2024 на додаткову ухвалу Господарського суду Запорізької області від 17.06.2024 та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2025 у справі № 908/2123/23(904/4140/21) - залишити без руху.

2.Надати Товариству з обмеженою відповідальністю "ЗЕ Технолоджі" строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху, а саме: доплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 238,40 грн. і надати Суду відповідні докази здійснення такої сплати; виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України та зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

3. Роз`яснити скаржнику у справі №908/2123/23(904/4140/21), що невиконання вимог цієї ухвали є підставою для повернення касаційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Касаційного господарського суду

у складі Верховного Суду Огороднік К.М.