ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 березня 2025 року Справа № 903/52/25

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/52/25 за позовом Приватного виробничо-торгового підприємства Світязь до Фізичної особи-підприємця Скуби Валентина Михайловича про стягнення 124920,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

10.01.2025 Приватне виробничо-торгове підприємство Світязь звернулося до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Скуби Валентина Михайловича про стягнення 124920,00 грн вартості обладнання.

Також просить стягнути з відповідача 3028,00 грн витрат по сплаті судового збору та 10000,00 грн витрат на правову допомогу адвоката.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договорів про експлуатацію обладнання.

Позивач просить суд розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала суду від 13.01.2025, яка була направлена рекомендованим листом на юридичну адресу відповідача: Фізичної особи-підприємця Скуби Валентина Михайловича ( АДРЕСА_1 ) повернута з відміткою відділення поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходження Фізичної особи-підприємця Скуби Валентина Михайловича: АДРЕСА_1 , отже суд направив ухвалу від 13.01.2025 за місцем державної реєстрації останнього.

Тобто, надіслання судом процесуальних документів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі відсутності повідомлення особою іншої адреси для направлення поштової кореспонденції, є належним виконанням приписів процесуального закону щодо надсилання судових рішень учасникам справи (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 по справі № 911/3309/17).

Строк для подання відзиву для відповідача - до 17.02.2024 включно.

Відзив відповідача на адресу суду не надходив.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 ГПК України).

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, між ПВТП «СВІТЯЗЬ» (Дистриб`ютор) і ФОП Скубою Валентином Михайловичем (Торгова точка) за згодою і з дозволу ПрАТ «АБІНБЕВ ЕФЕС УКРАЇНА» (Компанія) укладено договори про експлуатацію обладнання №UА_34_ АN_1850_697063 від 08.06.2021, №UА_34_АК_1850_ 103 2476 від 08.06.2021, №UА-W_34_10059_1002238 від 08.06.2021, №UА_W_34_10059-1002272 від 08.06.2021, №UА_W-34_ 10059_1002263 від 08.06.2021, №UА_W_ 34_10059_1002275 від 08.06.2021, №UА_34_ АN_1850_697061 від 08.06.2021, №UА_34_ АN_1850_696211 від 08.06.2021 (а.с.8-15).

Відповідно до п. 1.1. договорів Дистриб`ютор передав Торговій точці вказане в цих Договорах Обладнання, а ТГ прийняла вказане Обладнання та зобов`язується експлуатувати таке Обладнання відповідно до умов цього Договору та «Умов ПРАТ «АБІНБЕВ ЕФЕС УКРАЇНА» щодо обігу та експлуатації обладнання (з додатками)» (далі-Умови) для реалізації з його використанням виключно Товару і відповідно до цих Договорів та Умов ГТ зобов`язується повернути таке Обладнання Дистриб`ютору або Компанії в тому ж стані, в якому ТТ отримувала таке Обладнання з урахуванням його нормального зносу.

Пунктом 1.7 договорів про експлуатацію обладнання передбачено, що торгова точка зобов`язана:

а) експлуатувати обладнання лише за вказаною в цьому договорі адресою розташування/монтажу обладнання;

б) підготувати місце розміщення обладнання до його монтажу, відповідно до вимог Компанії (розміщення на видному місці, наявність робочого простору для встановлення обладнання, наявність електромережі для обладнання для розливу пива з КЕГ, наявність підводу води, вуглекислого балону та КЕГ, кімнатного термометра для визначення температури для виставлення необхідного тиску при експлуатації;

в) самостійно проводити щоденне промивання поточною водою пивопроводів обладнання для розливу пива з КЕГ;

г) забезпечувати можливість безперешкодного доступу представників дистриб`ютора та/або компанії до обладнання;

д) самостійно і за свій рахунок нести видатки, ще пов`язані зі збереженням та експлуатацією обладнання (на його охорону, забезпечення його електропостачанням, водопостачанням тощо).

Відповідно до п. 1.9. договорів про експлуатацію обладнання Обладнання, яке передане торговій точці, ТТ зобов`язана повернути дистриб`ютору в стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, у вказаний у відповідній вимозі термін (строк). Вимога має бути подана письмово.

Повернення обладнання торговою точкою дистриб`ютору оформлюється відповідним актом приймання-передачі між дистриб`ютором та ТТ за формою згідно з Умовами, який в обов`язковому порядку має бути попередньо погоджений підписом уповноваженого представника компанії та скріплений печаткою/підписом компанії (п. 1.11 договорів про експлуатацію обладнання).

Пунктом 1.13 договорів встановлено, що у випадку, якщо ТТ не виконала обов`язку щодо повернення обладнання, ТТ повинна:

1) оплатити компанії (у випадках, передбачених цим договором та Умовами) або дистриб`ютору (за погодженням компанії) неустойку у розмірі 0.5% від передбаченої цим договором ціни (вартості) неповернутого обладнання за кожний день прострочення строку його повернення;

2) повернути компанії (у випадках, передбачених цим договором та Умовах) або дистриб`ютору (за погодженням компанії) обладнання або сплатити компанії (у випадках, передбачених цим договором та Умовами) або дистриб`ютору (за погодженням компанії) визначену цим договором ціну (вартість) неповернутого обладнання або збитки, розмір яких визначається Умовами для збитків, завданих втратою обладнання торговою точкою.

З метою стягнення з ТТ передбачених цим пунктом неустойки, ціни (вартості) обладнання, збитків, та з метою повернення обладнання від ТТ дистриб`ютор має право від свого імені (за наявності письмової згоди компанії) звернутися до суду з відповідними позовними заявами. В разі викрадення, знищення, пошкодження обладнання третіми особами, ТТ і дистриб`ютор зобов`язані та мають право самостійно вчинити всі передбачені законодавством дії, необхідні для розшуку, повернення обладнання, стягнення з винних осіб ціни (вартості) знищеного, пошкодженого, вкраденого обладнання, тощо подавати в правоохоронні органи відповідні заяви про викрадення обладнання, надавати правоохоронним органам відповідні свідчення та документи, виступати в якості потерпілого та цивільного позивача у кримінальних провадженнях щодо викрадення, знищення, пошкодження обладнання тощо.

На виконання договорів про експлуатацію обладнанні №UА_34_ АN_1850_697063 від 08.06.2021, №UА_34_АК_1850_ 103 2476 від 08.06.2021, №UА-W_34_10059_1002238 від 08.06.2021, №UА_W_34_10059-1002272 від 08.06.2021, №UА_W-34_ 10059_1002263 від 08.06.2021, №UА_W_ 34_10059_1002275 від 08.06.2021, №UА_34_ АN_1850_697061 від 08.06.2021, №UА_34_ АN_1850_696211 від 08.06.2021 (а.с.8-15) ПВТП «СВІТЯЗЬ» передало ФОП Скубі Валентину Михайловичу наступне обладнання:

-Тайфун-80 (2+1), Без логотипа (2.0), заводський №, загальною вартістю 12700,00 грн.;

-Терра (4 пр), Без логотипа (4.00), заводський номер 08031, загальною вартістю 16500,00 грн.;

- Тайфун-90 (3+1), Без логотипа (3.0), заводський №, загальною вартістю 14700,00 грн.;

-Терра (3 пр), Без логотипа (3.00), заводський номер 05972, загальною вартістю 13000,00 грн.;

-Тайфун-90 (3+1), Без логотипа (3.0), заводський №, загальною вартістю 14700,00 грн.;

- Терра (3 пр), Без логотипа (3.00), заводський номер 05966, загальною вартістю 13000,00 грн.;

-Тайфун-80 (2+1), Без логотипа (2.0), заводський №, загальною вартістю 12700,00 грн.;

-2 пр., Без логотипа (2.00), заводський №096860, загальною вартістю 10100,00 грн.

22.10.2024 на адресу відповідача (45701, Волинська обл., м. Горохів, вул. Климчука Б., буд.6 та 44021, с.Світязь, вул.Жовнева (вказана адреса вказана у договорах, місце розташування обладнання) направлені вимоги №57 та №58 від 22.10.2024 про повернення 28.11.2024 обладнання відповідно до умов укладених договорів (а.с.16-19).

Як слідує з матеріалів справи, представниками компанії та дистриб`ютора здійснена спроба повернення обладнання за визначеними договорами місцем його розташування, для чого представники компанії та дистриб`ютора прибули за адресою місця розташування обладнання. Однак, обладнання за місцем його розташування згідно договору, було відсутнє, так само як і торгова точка (магазин зачинений), про що складено акти від 28.11.2024 (а.с.20-23), відповідно обладнання відповідачем повернуто не було.

Крім цього, відповідач не вчиняв жодних дій щодо виконання свого обов`язку для повернення обладнання.

Відповідно до пункту 19 Умов ПрАТ «АБІНБЕВ ЕФЕС УКРАЇНА» щодо обігу та експлуатації обладнання, затверджених в редакції від 01.01.2024 (а.с.26-38), що є невід`ємним додатком до договорів про експлуатацію обладнання у випадку втрати обладнання, комплектуючих, ТТ повинна відшкодувати особі, якій має здійснюватися повернення втраченого обладнання, комплектуючих (компанії або дистриб`ютору), збитки у сумі, яка складається з таких сум:

а) ціни (вартості) втраченого обладнання, встановленої Додатком № 5 до цих Умов для обладнання відповідного строку експлуатації, який (строк) визначається станом на дату втрати обладнання;

б) грошової суми, яка визначається шляхом множення ціни (вартості), вказаної у підпункті а) цього пункту, на ставку податку на додану вартість, встановлену законодавством України станом на дату втрати обладнання; в) ціни (вартості) втрачених комплектуючих, встановленої Додатком № 6 до цих Умов в залежності від технічного стану комплектуючих.

Датою втрати обладнання, комплектуючих торговою точкою для цього випадку вважається:

а) дата відповідного документа, яким встановлено факт втрати обладнання, комплектуючих торговою точкою та/або факт відсутності обладнання, комплектуючих у торгової точки/або факт відсутності обладнання, комплектуючих за адресою його розташування/монтажу, встановленою договором експлуатації - акти (відомості) інвентаризації, акти огляду, інші акти та документи, складені дистриб`ютором та/або компанією як за участі, так і без участі представників торгової точки; документи органів державної влади, якими підтверджується факти втрати обладнання, комплектуючих торговою точкою (відсутності обладнання, комплектуючих у торгової точки) як з її вини, так і без її вини; документи, видані торговою точкою; або

б) дата, наступна за граничною датою повернення обладнання, комплектуючих торговою точкою дистриб`ютору або компанії - якщо відповідно до умов договору експлуатації та цих Умов торгова точка повинна була повернути, але не повернула обладнання, комплектуючі дистриб`ютору або компанії у таку граничну дату. При цьому, дистриб`ютор (за письмовим погодженням компанії або компанія мають як право в судовому порядку вимагати повернення торговою точкою обладнання, комплектуючих в натурі, так і право вимагати в судовому порядку стягнення з торгової точки збитків, завданих втратою обладнання, у розмірах, які визначаються відповідно до цього пункту.

23.12.2024 позивач звернувся з листом до ПрАТ «Абінбев Ефес Україна» про надання згоди на звернення до суду про примусове стягнення вартості неповернутого обладнання (а.с.24).

24.12.2024 до ПрАТ «Абінбев Ефес Україна» на лист ПВТП «Світязь» від 23.12.2024 повідомило, що надає згоду на звернення до суду (а.с.25).

Таким чином, з урахуванням пункту 19 Умов ПрАТ «АБІНБЕВ ЕФЕС УКРАЇНА» щодо обігу та експлуатації обладнання, затверджених в редакції 01.01.2024 та Додатку №5 вартість обладнання, яку відповідач зобов`язаний компенсувати становить:

-Тайфун-80 (2+1), Без логотипа (2.0), заводський № - 11 880,00 грн. (9900,00 грн. + 20% ПДВ);

-Терра (4 пр), Без логотипа (4.00), заводський номер 08031 - 23 880,00 грн. (19 900,00 грн. + 20% ПДВ);

- Тайфун-90 (3+1), Без логотипа (3.0), заводський № - 21 840,00 грн. (18 200,00 грн. + 20% ПДВ);

-Терра (3 пр), Без логотипа (3.00), заводський номер 05972 - 14 280,00 грн. (11 900,00 грн. + 20% ПДВ);

-Тайфун-90 (3+1), Без логотипа (3.0), заводський № - 21 840,00 грн. (18 200,00 грн. + 20% ПДВ);

-Терра (3 пр), Без логотипа (3.00), заводський номер 05966 - 14 280,00 грн. (11 900,00 грн. + 20% ПДВ);

-Тайфун-80 (2+1), Без логотипа (2.0), заводський №477717217Е) - 11 880,00 грн. (9900,00 грн. + 20% ПДВ);

- 2 пр., Без логотипа (2.00), заводський №096860 - 5 040,00 грн. (4200,00 грн. + 20% ПДВ).

Всього 124 920,00 грн.

Заборгованість відповідача становить 124920,00 грн, підтверджена матеріалами справи, відповідачем неоспорена, підставна і підлягає до стягнення з відповідача, оскільки в силу ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Пункт 1 частини 1 статті 225 ГК України: до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Судом встановлено, що відповідач вимогу позивача про повернення обладнання не задовольнив та до цього часу обладнання не повернув. Також судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача цього обладнання в натурі та докази вчинення відповідачем дій, спрямованих на повернення цього обладнання позивачу, у зв`язку з чим суд вважає, що позивачем доведено протиправне ухилення відповідача від виконання цього обов`язку та склад господарського правопорушення у спірних правовідносинах між сторонами.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 124920,00 грн.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 3028,00 грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на нього.

Подаючи позов до суду, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5, 7 та 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Факт надання позивачу професійної правничої допомоги під час розгляду справи підтверджується наступними документами:

- договір про надання правничої допомоги №Д23/12/24-1 від 23.12.2024, укладений між ПВТП «Світязь» та АО «Преміум Сервіс» (а.с.43-46);

- акт прийому-передачі наданих послуг від 27.12.2024 згідно договір про надання правничої допомоги №Д23/12/24-1 від 23.12.2024 (а.с.47) клієнт доручає, а адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати клієнту правничу допомогу у справі про стягнення заборгованості по договорах про експлуатацію обладнання №UА_34_ АN_1850_697063 від 08.06.2021, №UА_34_АК_1850_ 103 2476 від 08.06.2021, №UА-W_34_10059_1002238 від 08.06.2021, №UА_W_34_10059-1002272 від 08.06.2021, №UА_W-34_ 10059_1002263 від 08.06.2021, №UА_W_ 34_10059_1002275 від 08.06.2021, №UА_34_ АN_1850_697061 від 08.06.2021, №UА_34_ АN_1850_696211 від 08.06.2021, в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно п.2.1 договору, адвокатське об`єднання, на підставі звернення клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання правничої допомоги , відповідно до п. 1.1. цього Договору, а саме:

2.1.1. Надання правової інформації, консультацій і роз`яснень.

2.1.2. Складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

2.1.3. Представництво у встановленому порядку інтересів клієнта в будь-яких державних органах та установах, органах місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання, судових органах України будь-якої ланки, а також в інших органах з усіма правами, які надані законодавством України стороні/учаснику судового процесу, в тому числі з правом: подання та підписання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги, участі в судових засіданнях, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову повністю або частково, зміни підстав або предмета позову, збільшення або зменшення позовних вимог, укладення мирової угоди, надання пояснень та доказів, подання заяв, скарг, клопотання та Інших документів, підтримання або заперечення проти апеляційної та касаційної скарг, ознайомлення з матеріалами справи, подання відзивів та заперечень, отримання судових рішень, виконавчих документів та копій документів наявних в матеріалах справи, оскарження' рішень, ухвал, постанов суду, сплати судового збору та інших платежів необхідних для захисту прав клієнта у суді, пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Розмір винагороди адвокатського об`єднання за надання правничої допомоги становить 10000,00 грн (п.4.1. договору).

Згідно п. 4.2 договору, Розрахунки за виконану роботу згідно п.4.1. Договору здійснюються клієнтом у безготівковому порядку, шляхом перерахування коштів на рахунок адвокатського об`єднання протягом 5 банківських днів з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі, що є предметом даного Договору.

Сторонами складено акт прийому-передачі наданих послуг, у відповідності до якого адвокатським об`єднанням виконано наступні послуги:

1.23.12.2024 - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з питань стягнення із ФОП Скуби В .М . наявної заборгованості, 1,5 год = 2000,00 грн.

2. 27.12.2024 - складання та формування позовної заяви про стягнення із ФОП Скуби В.М . наявної заборгованості, 5 год = 8000,00 грн.

Всього: 10000,00 грн

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

За умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 №925/1137/19).

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 20.11.2020 у справі №910/13071/19).

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у п. 4.16. постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до висновків, які викладені в постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19: «Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції».

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 зауважила, що викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 правова позиція, що за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для зменшення заявлених позивачем до відшкодування витрат на правову допомогу, які належно підтверджені, має враховуватись при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах.

В наступному ці висновки послідовно було підтверджено і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (№ в ЄДРСР 87951334) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);

2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28-29);

3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При цьому, такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини 5 статті 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Тобто, критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підставна та підлягає до задоволення.

На підставі аналізу обсягу наданих адвокатським об`єднанням послуг та виконаних робіт, виходячи з результатів вирішення спору, суд дійшов висновку щодо доцільності та наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на надання правової допомоги в суді в у розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця (вул. Климчука Б.,6, м.Горохів, Волинська обл, 45701, ідентифікаційний номер ) на користь Приватного виробничо-торгового підприємства Світязь (вул.Офіцерська,20-А, м.Луцьк, Волинська обл., 43021, ) 124920,00 грн (сто двадцять чотири тисячі дев`ятсот двадцять гривень) заборгованості (вартості обладнання), а також 3028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень) витрат по сплаті судового збору та 10000,00 грн (десять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 03.03.2025.

Суддя І. О. Гарбар