ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"25" лютого 2025 р. м. Рівне Справа № 918/57/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про розстрочення виконання рішення суду

у справі за позовом: Західного обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

про: стягнення в сумі 136 000,00грн

секретар судового засідання: С.Коваль

представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Р.Мицько

Західне обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про стягнення 136 000,00 грн пені.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 25 лютого 2025 року позов задоволено, вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" в дохід державного бюджету України за місцезнаходженням відповідача по коду економічної класифікації доходів державного бюджету 21081100 "Адміністративні штрафи та інші санкції" пеню в сумі 136 000,00 грн.

У поданому відзиві на позов відповідач просив суд розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців.

В обґрунтування поданої заяви заявник зазначає, що 29 липня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закони України №2479-ІХ "Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування" та №2481-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" щодо фінансового забезпечення заходів, спрямованих на врегулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування", якими встановлено заборону підвищення тарифів на теплову енергію (її виробництво, транспортування та постачання) для населення.

Заявник вказує, що статтею 2 Закону № 2479 визначено гарантії, що надаються суб`єктам господарювання, зокрема встановлено, що суб`єктам господарювання, що здійснюють виробництво та/або транспортування та/або постачання теплової енергії, надають послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, щодо яких запроваджено мораторій згідно з частиною першою статті 1 цього Закону, компенсується різниця в тарифах.

Положеннями статті 3 Закону № 2479 визначено, що фінансування компенсацій, передбачених статтею 2 цього Закону, здійснюється за рахунок видатків державного бюджету за цільовим призначенням, що передбачаються Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та/або Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік".

Протоколами обласної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах узгоджено заборгованість перед ТОВ "Рівнетеплоенерго".

Однак, за твердженням заявника, ні на момент звернення з позовом у справі, ні на момент вирішення спору, заборгованість з різниці в тарифах ТОВ "Рівнетеплоенерго" не компенсована, а кошти у встановленому Законом порядку не надходили. Тож ТОВ "Рівнетеплоенерго" будучи суб`єктом господарської діяльності, що є учасником ринку регульованих цін, вимушене провадити господарську діяльність за умов, заборони підвищення вартості теплової енергії та відсутності джерел покриття витрат, в тому числі на сплату штрафу та заявленої у справі пені.

Окрім цього заявник посилається на виконання підприємством функцій критичної інфраструктури, воєнний стан, необхідність виділення коштів на забезпечення діяльності енергогенеруючого обладнання, скорочення платоспроможності населення.

Щодо поданої заяви суд зауважує наступне.

Згідно з правилами статті 239 ГПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами статті 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно із нормами статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 року №11-рп/2012).

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 року, виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, рішення суду у справі №918/981/24, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року, до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення належать хвороба боржника або членів його сім`ї, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи - боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

За частиною 1 статті 33 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Частиною 1 статті 331 ГПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частин 3, 4 статті 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Приписами частини 5 статті 331 ГПК України встановлено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Норми статті 331 ГПК України не містять конкретного переліку обставин для відстрочення виконання судового рішення, а лише встановлюють критерії для їх визначення, надаючи суду в кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. Підставою для застосування правил цієї норми є виняткові обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в господарській справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Суд зауважує, що розстрочення рішення це надання можливості виконання судового рішення по заздалегідь визначених частинах у встановлені строки. Під час розгляду заяви щодо розстрочення виконання рішення суд виходить із міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме тих строків, які заявлені для відтермінування виконання рішення та можливості виконання рішення визначеними наперед частинами. Отже наявність підстави для відтермінування виконання рішення із застосуванням механізму розстрочення має бути доведена боржником.

Строки розстрочення, частини заборгованості, що мають сплачуватися у такі строки, знаходяться у прямій залежності від обставин, які викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання можливості поступового виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника. Тобто питання про розстрочення рішення має розглядатися із дотриманням балансу інтересів сторін.

У вирішенні питання надання можливості поступового виконання рішення із застосуванням механізму розстрочки суд з`ясовує, чи існують насправді, в реальності, обставини, за яких виконання рішення неможливе, та чи перешкоджають безпосередньо такі обставини його виконанню в строки, в обсязі та в порядку, визначені у рішенні.

Обґрунтовуючи необхідність розстрочення виконання судового рішення, відповідач посилається виключно на загальні обставини, на фактори які впливають на усіх учасників ринку теплопостачання (заборону підвищення тарифів на теплову енергію, відсутність компенсації різниці в тарифах, заборгованість населення, воєнний стан тощо).

А проте, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які могли б надати можливість суду оцінити матеріальний стан відповідача, тобто чи спроможний відповідач здійснити погашення заборгованості відразу, чи доцільним було б надання відповідачу можливості поступової оплати заборгованості протягом певного строку. Відсутність такої інформації позбавляє суд можливості оцінити також обґрунтованість періоду, протягом якого відповідач просить суд розстрочити виконання зобов`язання.

Разом з тим, згідно з правилами статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Правилами статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Можливість розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку у будь-якому випадку пов`язується з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Розстрочення виконання рішення суду не може надаватися виключно в інтересах боржника, із посиланням на необхідність поліпшення його фінансового стану.

На думку суду, наявність заборгованості щодо компенсації різниці в тарифах перед відповідачем не є підставою для розстрочення. Такі обставини можуть свідчити про неефективне урядування, а не про наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Також заявник жодним чином не обґрунтував можливі строки виконання рішення суду, шляхи покращення своєї спроможності виконати рішення та зобов`язання по сплаті штрафних санкцій, джерела отримання необхідних для оплати коштів, що стягуються за рішенням суду тощо. Зокрема заявник не обґрунтував таку можливість та не надав обґрунтованих графіків розстрочення. Заявник не зазначає які дії, заходи чи засоби покращать його фінансовий стан та дозволять самостійно виконати рішення суду у окресленій заявником перспективі (протягом 12 місяців).

Таким чином суд робить висновок, що боржник не надав суду доказів наявності обставин, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду.

Суд підкреслює, що рішення про накладення на відповідача штрафу прийняте ще у грудні 2023 року, а повне виконання зобов`язання зі сплати штрафу відповідач здійснив 27 грудня 2024, тобто через рік.

Суд також ураховує ступінь вини відповідача у виникненні спору. Зокрема суд зазначає, що до цього спору призвели дії самого відповідача. Він не сплатив у добровільному порядку штраф нарахований органами АМК України за протиправні дії відповідача.

Керуючись статтями 232-234, 331 ГПК України, господарський суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про розстрочення виконання рішення суду відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 235 ГПК України, та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 256, 257 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя Андрій КАЧУР