ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року Справа № 906/1318/19 (906/244/23)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Тимошенко О.М. , суддя Крейбух О.Г.

секретар судового засідання Верещук А.В.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Чайківської Н.М., представника, відповідно до довіреності №10 від 31.12.2024, Фрейдун О.М. представника, відповідно до довіреності №17 від 20.07.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду Житомирської області, ухваленого 06.02.24р. у справі №906/1318/19 (906/244/23) (суддя Макаревич В.А.)

за позовом ОСОБА_1

до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах справи №906/1318/19

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Житомирської області (суддя Макаревич В.А.) перебуває справа про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

14.02.2023 до суду від ОСОБА_1 надійшла позовна заява, у якій позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" №11-к від 24.03.2022 "Про звільнення";

- поновити ОСОБА_1 на роботі в Дочірньому підприємстві "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на посаді заступника директора з економічних питань з 24.03.2022 та відновити виконання додатково покладених обов`язків начальника філії "Зарічанська ДЕД" ДП "Житомирський облавтодор" та начальника філії "Житомирська ДЕД" ДП "Житомирський облавтодор";

- стягнути з Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.03.2022 на суму 461 168,40 грн.

10.03.2023 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 16.02.2023 з визначеною ціною позову стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та обґрунтований розрахунок позовних вимог.

В обґрунтування позову вказує, що 23.03.2022 він подав заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП, 24.03.2022 ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора з економічних питань з 24.03.2022 за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У той же день 24.03.2022 позивач подав заяву про відкликання заяви про звільнення, датовану 24.03.2022, яку 24.03.2022 прийнято згідно відмітки дати та підпису фахівцем з кадрів ОСОБА_2 , яка надавала послуги з ведення кадрового та військового обліку ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" відповідно до договору про надання послуг від 01.01.2022 на період з 01.01.2022 по 31.03.2022.

Надалі позивач повідомив, що його не допускали до роботи та виконання своїх повноважень на посаді заступника директора з економічних питань ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" та інших повноважень після 24.03.2022.

Позивач вважає дії відповідача щодо свого звільнення і недопущення до роботи протиправними і такими, що порушують право на працю, яке полягає у звільненні з роботи за власним бажанням на підставі нечинної заяви всупереч його волі, а також, недопуск до роботи, оскільки фактично він продовжував виконувати свої обов`язки по 01.04.2022 включно, на підтвердження чого ним надано до матеріалів справи копії документів: службової записки заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 від 24.03.2022, роздруківки з електронної пошти про направлення заяви, службової записки про доповнення від 01.04.2022 т.в.о. заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 , роздруківки з електронної пошти про направлення, листування з юридичними особами заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 за період з 26.03.2022 по 30.03.2022, трудової книжки ОСОБА_3 , трудової книжки ОСОБА_4 , наказів про звільнення від 31.03.2022, підписаних т.в.о начальника філії "Житомирська ДЕД" ОСОБА_1 , заяви про звільнення від 29.03.2022 . Подані докази, на думку ОСОБА_1 , свідчать про продовження виконання своїх повноважень, не дивлячись на недопуск його після 24.03.2023 до роботи.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" №11-к від 24.03.2022 "Про звільнення". Поновлено ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на роботі в Дочірньому підприємстві "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (10003, м.Житомир, вул. Перемоги, 75, ) на посаді заступника директора з економічних питань з 24.03.2022. Поновлено виконання ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) додатково покладених обов`язків на посаді начальника філії "Житомирська ДЕД" у Дочірньому підприємстві "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (10003, м.Житомир, вул. Перемоги, 75, ) з 24.03.2022. Поновлено виконання ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) додатково покладених обов`язків начальника філії "Зарічанська ДЕД" у Дочірньому підприємстві "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (10003, м.Житомир, вул. Перемоги, 75, ) з 24.03.2022. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (10003, м.Житомир, вул. Перемоги, 75, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.03.2022 року по 09.02.2023 в сумі 461 167,60 грн. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"(10003, м.Житомир, вул. Перемоги, 75, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму 6 917,51 грн судового збору.

В обґрунтування рішення, суд з посиланням на ст. 43 Конституції України, ст. ст. 36, 38, 47, 116, 235 КЗпП, постанову Пленуму ВСУ від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Закон України «Про оплату праці», Постанову КМУ від 08.02.1995 №100, докази наявні в матеріалах справи, вказав що доказами у справі не підтверджено наявність підстав для звільнення позивача згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України. А тому прийшов до висновку, що анулювання трудового договору 24.03.2022 відбулося з боку відповідача без необхідного волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Крім того, суд зазначив, що станом на 09 лютого 2023 року, за весь час вимушеного прогулу (з 25.03.2022 по 09.02.2023) на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за 231 робочий день, в розмірі 461 168,40 грн.

Також, з посиланням на ст.ст.256, 257, 267 ЦК України, ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 07.12.2022, роздруківку із сайту «Укрпошти» про відстеження поштового відправлення, вказав, що судом не встановлено пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з даною позовною заявою до суду, а тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви № б/н від 29.11.2023 відповідача про застосування строків позовної давності.

Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) Дочірнє підприємство "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі.

11.03.2024 Дочірнім підприємством "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" надіслано уточнену апеляційну скаргу вх.№ 2220/24 в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19(906/244/23) - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, поновлення тимчасово виконання обов`язків філій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі. Судові витрати по сплаті судового збору за подання позову і апеляційної скарги покласти на позивача.

Апелянт зазначає, що відсутні підстави вважати, що позивач не знав про дату свого звільнення, адже формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості.

Вказує, що у свою чергу відповідач вжив всіх необхідних заходів та створив належні умови для отримання копії наказу про звільнення позивачем, який, діючи на власний розсуд, свідомо відмовився від його отримання без поважних причин.

Судом першої інстанції безпідставно відхилено викладену ОСОБА_2 у нотаріально засвідченій заяві послідовність подій 24.03.2022 стосовно обставини, коли саме 24.03.2022 (точний час) оспорюваний наказ про звільнення та акт про відмову від підпису були складені.

Звертає увагу суду, що позивачем не надано спростування хронології подій, викладених у нотаріально посвідчений заяві ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції помилково зазначено про те, що складені акт про відмову від підпису про отримання наказу про звільнення позивача, акт про відмову позивача від отримання довідки про нараховані та отримані суми при звільненні та акт про відмову позивача від запропонованих посад від 24.03.2022 не містять посилання на момент у часі коли саме вони були складені.

Зауважує, що поза увагою суду залишилися докази, надані представником відповідача з клопотанням від 24.10.2023, вих. № 472, а саме нотаріально посвідчена заява свідка ОСОБА_5 та службова записка позивача на ім`я директора підприємства з рекомендацією переведення іншого працівника на свою первинну посаду - начальника відділу матеріально-технічного постачання та проведення тендерних процедур, чим позбавив себе основного та постійного місця роботи за місяць до виходу з декретної відпустки основного працівника на посаду заступника директора з економічних питань. Дані докази містять в собі підтвердження недобросовісної поведінки позивача, оскільки він мав на меті завдати шкоди підприємству, підмовивши працівників філії «Житомирська ДЕД» на звільнення, оскільки він також звільняється.

Зазначає, що відповідно до установчих документів підприємства апелянта встановлений особливий порядок призначення працівників керівного складу підприємства, в тому числі заступників директора. Так, п. 8.23 Статуту ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 02.08.2019 передбачено, що заступники директора, головний інженер, головний бухгалтер призначаються на посади та звільняються з посад Засновником за погодженням з його Вищим органом. Пунктом 8.24 Статуту зазначено, що призначення та звільнення керівників відокремлених підрозділів підприємства здійснюється наказом директора підприємства на підставі відповідного погодження Засновника.

На думку скаржника, суд першої інстанції без належних для того підстав визнав позивачу поважною причину пропуску строку для звернення до суду з даним позовом та безпідставно відхилив клопотання (заяву) представника відповідача (апелянта) про застосування строків позовної давності.

Позивачем у позовній заяві не наведено наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом. Звернення позивача за захистом своїх прав до суду іншої юрисдикції не є поважною причиною для поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 263 ГПК України, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення.

10.01.2025 від ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, у яких просить рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі № 906/1318/19 (906/244/23) скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, поновлення тимчасово виконання обов`язків філій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі.

20.01.2025 від АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" надійшли додаткові пояснення у справі, у яких просить апеляційну скаргу ДП «Житомирський облавтодор» задовольнити. Рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, поновлення тимчасово виконання обов`язків філій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі.

18.02.2025 від позивача на електронну пошту суду надійшли письмові пояснення, які на переконання суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам статті 170 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), з огляду на наступне.

18.10.2023 введено в дію Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (ЄСІТС) або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами", яким, серед іншого, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються за правилами, що діють після введення в дію цього Закону.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції (ч. 4 ст. 6 ГПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Згідно ч. 6 ст. 6 ГПК України, адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Відповідно до абзацу 2 ч. 8 ст. 6 ГПК України особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Статтею 42 (ГПК України) передбачені права та обов`язки учасників справи, зокрема ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, а також виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до інформації з підсистеми ЄСІТС Електронний суд позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ткачук Т.А. мають зареєстровані Електронні кабінети в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

Одночасно абзацом 1 частини 8 статті 6 ГПК України передбачено, що реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.

Так, згідно частини 5, 6 статті 42 ГПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням ЄСІТС, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом; процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням ЄСІТС в порядку, визначеному Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Отже ГПК України передбачає спосіб звернення до суду шляхом подання процесуальних документів - в паперовій формі або в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС.

Згідно абзацу 3 частини 8 статті 6 ГПК України особливості використання електронного підпису в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, визначаються Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до п. 16 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21 (далі - Положення) процесуальні документи та докази можуть подаватися до суду в електронній формі, а процесуальні дії вчинятися в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС, за винятком випадків, передбачених процесуальним законом, цим положенням, а також випадків, коли суд до якого подаються документи та докази не інтегровано до ЄСІТС.

Електронні документи створюються із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписуються кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надсилаються засобами відповідної підсистеми ЄСІТС (п. 26 Положення).

Реєстрація в ЄСІТС не позбавляє особу права на подання документів до суду в паперовій формі, проте саме в електронній формі особа, яка зареєструвала електронний кабінет в ЄСІТС може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії виключно за допомогою ЄСІТС, з використанням власного електронного підпису, якщо інше не передбачено ГПК України.

Таким чином, альтернативою звернення учасників справи до суду з позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником, є звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через підсистему "Електронний кабінет".

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені у статті 170 ГПК України.

За змістом пункту 1 частини 1 вищевказаної норми будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву, клопотання або заперечення, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для такої фізичної особи), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Відповідно до частини 2 вказаної норми письмова заява, клопотання чи заперечення підписується заявником або його представником.

Згідно частини 2 вказаної норми суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Суд повертає письмову заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду також у разі, якщо її подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його.

У зв`язку із поданням позивачем письмових пояснень на електронну пошту апеляційного суду, без дотримання встановленого процесуальним законодавством порядку, такі пояснення залишаються без розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений заздалегідь та належним чином, ухвалу суду від 21.01.2025 про відкладення розгляду справи, надіслано до його електронного кабінету.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника позивача, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, а тому, колегія суддів, визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представники акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та надали пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просять її задоволити.

Заслухавши пояснення представників скаржника, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

ОСОБА_1 відповідно до наказу №15-к від 10.05.2019 був призначений на роботу начальника відділу матеріально-технічного постачання та проведення тендерних процедур в ДП "Житомирський автодор" ВАТ ДАК "Автомобільні дороги України" (а.с. 7-9, т.1).

Відповідно до наказу ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ ДАК "Автомобільні дороги України" № 35-к від 29.11.2019 ОСОБА_1 було переведено тимчасово на посаду заступника директора з економічних питань на період відсутності основного працівника - ОСОБА_6 , яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.10, т.1).

Згідно наказів ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ ДАК "Автомобільні дороги України" №2-к від 31.01.2020 та №3-к від 26.01.2022 на ОСОБА_1 тимчасово покладено обов`язки начальника філії "Зарічанська ДЕД" (а.с.11, 13 т.1).

Станом на 24.03.2022 ОСОБА_1 тимчасово виконував обов`язки начальника філії "Житомирська ДЕД" (наказ № 3-к від 26.01.2022).

24.03.2022 ОСОБА_1 подано заяву від 23.03.2022 про звільнення із займаної посади 24.03.2022 згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із порушенням законодавства про працю, умов колективного та трудового договору - систематичною невиплатою заробітної плати (а.с.80, т.1).

Відповідно до наказу ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ ДАК "Автомобільні дороги України" №11-к від 24.03.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з економічних питань з 24.03.2022 за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.14, т.1).

Тобто, згідно наданих до суду матеріалів, 24.03.2022 ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора з економічних питань з 24.03.2022 за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.14, т.1).

При цьому в той же день 24.03.2022 позивач подав заяву про відкликання заяви про звільнення, датовану 24.03.2022, яку 24.03.2022 прийнято згідно відмітки дати та підпису фахівцем з кадрів ОСОБА_2 , яка надавала послуги з ведення кадрового та військового обліку ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" відповідно до договору про надання послуг від 01.01.2022 на період з 01.01.2022 по 31.03.2022.

Надалі позивач повідомив, що його не допускали до роботи та виконання своїх повноважень на посаді заступника директора з економічних питань ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" та інших повноважень після 24.03.2022.

Позивач вважає дії відповідача щодо свого звільнення і недопущення до роботи протиправними і такими, що порушують право на працю, яке полягає у звільненні з роботи за власним бажанням на підставі нечинної заяви всупереч його волі, а також, не допуск до роботи, оскільки фактично він продовжував виконувати свої обов`язки по 01.04.2022 включно, на підтвердження чого ним надано до матеріалів справи копії наступних документів: службової записки заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 від 24.03.2022, роздруківки з електронної пошти про направлення заяви, службової записки про доповнення від 01.04.2022 т.в.о. заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 , роздруківки з електронної пошти про направлення, листування з юридичними особами заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 за період з 26.03.2022 по 30.03.2022, трудової книжки ОСОБА_3 , трудової книжки ОСОБА_4 , наказів про звільнення від 31.03.2022, підписаних т.в.о начальника філії "Житомирська ДЕД" ОСОБА_1 , заяви про звільнення від 29.03.2022 (а.с. 172-192, т.1).

Подані докази, на думку ОСОБА_1 , свідчать про продовження виконання своїх повноважень, не дивлячись на недопуск його після 24.03.2023 до роботи.

На підставі вищенаведеного позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення відповідної суми за час вимушеного прогулу.

Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" №11-к від 24.03.2022 "Про звільнення". Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Дочірньому підприємстві "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на посаді заступника директора з економічних питань з 24.03.2022. Поновлено виконання ОСОБА_1 додатково покладених обов`язків на посаді начальника філії "Житомирська ДЕД" у Дочірньому підприємстві "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" з 24.03.2022. Поновлено виконання ОСОБА_1 додатково покладених обов`язків начальника філії "Зарічанська ДЕД" у Дочірньому підприємстві "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" з 24.03.2022. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.03.2022 року по 09.02.2023 в сумі 461 167,60 грн. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь ОСОБА_1 суму 6 917, 51 грн судового збору.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2024 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) - задоволено. Рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 10 376 грн 27 коп. витрат на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 20.11.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2024 у справі № 906/1318/19 (906/244/23) скасовано. Справу №906/1318/19(906/244/23) направлено на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав наступне.

«Місцевий господарський суд критично поставився до тверджень ОСОБА_1 , що подані докази свідчать про продовження виконання ним своїх повноважень після 24.03.2023 по 01.04.2022 включно, не навівши мотивів про це та не надавши оцінку вказаним доказам.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на наведене уваги не звернув, не зважаючи на законодавчо закріплений в статті 86 ГПК України обов`язок суду оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вказані доводи позивача та докази, надані на їх підтвердження, які, на думку ОСОБА_1 , свідчать про продовження виконання своїх повноважень після 24.03.2022, а відтак й про відсутність підстав для його звільнення за частиною 2 статті 36 КЗпП України 24.03.2022, взагалі залишив поза увагою.

Надаючи оцінку законності звільнення позивача з роботи, апеляційний суд виснував, що ОСОБА_1 підлягав звільненню, однак не згідно статті 38 КзПП України, а на підставі пункту 2 статті 36 КзПП України.

Разом з тим, апеляційний суд належним чином не з`ясував на підставі змісту наказу про призначення позивача, чи визначали сторони настання події (обставини), з якою пов`язано закінчення строку дії трудового договору згідно з наказом, чи була визначена вона конкретною датою; чи визначились сторони у передбачений умовами договору термін з припиненням чи продовженням трудових відносин; чи повідомив відповідач позивача в цей термін про своє небажання продовжувати дію договору, а також, чи мало місце фактичне продовження трудових відносин між позивачем та відповідачем, з огляду на надані позивача документи.

Апеляційний суд не звернув увагу та не перевірив доводи позивача про відсутність в матеріалах справи, крім письмових пояснень ОСОБА_2 , доказів про надсилання ОСОБА_1 наказів та актів датованих 24.03.2022, тому він продовжував виконувати свої посадові обов`язки до 01.04.2022.

Водночас, встановлення цих обставин, зокрема фактичного виконання позивачем своїх посадових обов`язків після 24.03.2022, має значення для вирішення питання наявності/відсутності правової підстави для звільнення ОСОБА_1 згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України саме 24.03.2022.

Крім того, результати встановлення факту виконання позивачем своїх посадових обов`язків після 24.03.2022, з огляду на надані позивачем копії документів, зокрема, накази від 31.03.2022 за підписом ОСОБА_1 про звільнення працівників підприємства - відповідача, безпосередньо стосуються трудових прав цих працівників, що також залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції.»

Враховуючи вказівки надані Верховним Судом, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом права розуміється державна примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути виражений як концентрований вираз змісту (суті) державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати.

Частиною 1 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. В силу приписів частини 2 вказаної статті господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 36 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України (в редакції станом на 24.03.2022) працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган нe виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник мас право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У постанові від 18 грудня 2019 року Верховний Суд висловив правову позицію, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за статтею 38 КЗпП України, суди повинні з`ясувати, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору за власним бажанням у момент видачі наказу про звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи позивач прийнятий на підприємство на посаду начальника відділу матеріально-технічного постачання та проведення тендерних процедур в ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК Автомобільні дороги України" та працював на вказаній посаді з 10.05.2019 по 29.11.2019.

Наказом № 35-к від 29.11.2019 позивач переведений на посаду заступника директора з економічних питань на період відсутності основного працівника - ОСОБА_6 , яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. (а.с. 10, т.1)

В подальшому на позивача додатково були покладені обов`язки начальника філії "Зарічанська ДЕД" ДП "Житомирський облавтодор" (наказ № 2-к від 31.01.2020) та начальника філії "Житомирська ДЕД" ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ ДАК "Автомобільні дороги України" (наказ № 3-к від 26.01.2022).

Перед закінченням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_6 подала до підприємства заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до шестирічного віку, однак наказом № 24-в від 06.09.2021 останній надано відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною з 06.09.2021 по 05.03.2022.

09.03.2022 згідно наказу № 9-к (від цього ж числа) ОСОБА_6 - заступник директора з економічних питань приступила до виконання своїх професійних обов`язків відповідно до заяви.(а.с. 77, т.1)

Крім того, наказом від 09.03.2022 №6-в ОСОБА_6 - заступниці директора з економічних питань було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами на 16 к.д з 09.03.2022 по 24.03.2022. (а.с. 78, т.1)

Згідно штатного розпису працівників апарату управління ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України, введеного з 01.10.2021, посада заступника директора з економічних питань була одна та, відповідно, не вакантна, тому підприємством відповідача видано наказ № 10-к про виведення заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 поза штат, тимчасово, з 09.03.2022 по 24.03.2022 (на період перебування ОСОБА_6 у відпустці без збереження заробітної плати).

Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції у наказі ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ ДАК "Автомобільні дороги України" № 35-к від 29.11.2019 яким ОСОБА_1 було переведено тимчасово на посаду заступника директора з економічних питань на період відсутності основного працівника - ОСОБА_6 , яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, встановлено закінчення строку дії трудового договору, а саме здійснено прив`язку до настання події - виходу із відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника - ОСОБА_6 ..

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів зауважує, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підприємство відповідача мало б звільнити позивача за закінченням строку дії трудового договору.

Однак, як зазначає відповідач, між т. в. о. директора підприємства відповідача та позивачем велися перемовини щодо переведення останнього на іншу вільну посаду на підприємстві, зважаючи на запроваджений воєнний стан в державі та недопущення залишення працівника без роботи у військовий час.

За вказаним переведенням позивачу здійснювалось нарахування заробітної плати з посадовим окладом заступника директора з економічних питань, відповідно до кількості відпрацьованих днів.

Однак, не досягши домовленостей з діючим на той час т. в. о. директора підприємства стосовно бажаної вищої посади (як пояснила представник відповідача), а саме - першого заступника директора, 23.03.2022 позивачем подано заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з визначенням дати звільнення - 24.03.2022 у зв`язку із систематичною невиплатою заробітної плати.

На підставі даної заяви 24.03.2022 підприємством апелянта винесено наказ № 11-к про звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до акту про відмову від підпису від 24.03.2022, складеного фахівцем з кадрів ОСОБА_2 , в присутності т. в. о. директора підприємства ОСОБА_7 , головного енергетика ОСОБА_8 , з наказом про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з економічних питань № 11-к від 24.03.2022, останній був ознайомлений усно та від підпису в наказі та отримання його копії відмовився.

Аналогічні акти складено про відмову позивача від отримання довідки про нараховані та отримані суми при звільненні (заборгованість), а також про відмову позивача від запропонованих вільних посад на підприємстві.

Колегією суддів приймається до уваги викладена ОСОБА_2 у нотаріально засвідченій заяві послідовність подій 24.03.2022. Так, свідок ОСОБА_2 вказала, що після того, як позивач з діючим на той час т. в. о. директора відповідача не дійшли згоди стосовно подальшого працевлаштування позивача, вона пішла готувати наказ про звільнення останнього, після чого, близько 10:00 год ранку зробила спробу ознайомити позивача з наказом про звільнення, на що той відмовився, а ОСОБА_2 відразу склала акт про відмову від підпису та підписала у вищевказаних осіб. Далі, близько 16 год. 00 хв. до ОСОБА_2 зайшов ОСОБА_1 із заявою про відкликання своєї заяви про звільнення, з проханням поставити дату та підпис про її прийняття, що ОСОБА_2 і зробила.

Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також: з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно ч. 1 ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі:

1) хвороби або інвалідності працівника, які перешкоджають виконанню роботи за договором;

2) порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору;

3) у випадках, передбачених у ч. 1 ст. 38 КЗпП, за наявності умов, які унеможливлюють подальшу роботу в роботодавця.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 136/2125/19 (провадження № 61-515св21) зазначено, що "працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Отже, стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. При цьому, за змістом статті 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави. При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини".

Позивач подав заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, яка вже сама по собі містить поважність причини звільнення: порушення законодавства про працю, умов колективного та трудового договору - систематична невиплата заробітної плати.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів заперечення чи оспорювання апелянтом підстави звільнення позивача за вказаною частиною ст. 38 КЗпП України.

Стаття 38 КЗпП України визначає письмове попередження власника про звільнення за два тижні.

Проте закон не забороняє власнику підприємства звільнити працівника у такий строк, про який він просить. Зазначена правова позиція також викладена у Постанові Верховного Суду від17.02.2022 у справі № 643/18277/20.

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Верховного суду від 20.01.2023 у справі № 490/624/22, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку.

Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність беззаперечних доказів волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудового договору за власним бажанням, тому суд вірно встановив відсутність підстав для звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин).

Даний судовий висновок базується на тому, що в межах одного робочого дня 24.03.2022 року працівником була подана і відізвана заява про звільнення за власним бажанням, що підтверджує відсутність його волі на звільнення 24.03.2022 з власної ініціативи.

Відповідно до судової практики у трудових спорах та правових позицій ВС, у випадках якщо має місце звільнення не за належною підставою для звільнення за фактично встановлених обставин, то суд, встановивши такі дійсні обставини, лише змінює підставу звільнення, а не визнає звільнення незаконним.

Так, у разі виходу на роботу основного працівника у зв`язку з припиненням відпустки (достроково або після закінчення терміну відпустки), працівник, якого було прийнято на місце основного працівника за строковим трудовим договором, підлягає звільненню на підставі п. 2 ст. 36 КзПП України.

Тобто, колегія суддів вважає, що у даному випадку звільнення працівника мало бути проведене, однак за іншою правовою підставою, а саме за ч. 2 ст. 36 КЗпП України.

Разом з тим, позивач до матеріалів справи, на підтвердження того, що він фактично продовжував виконувати свої обов`язки по 01.04.2022 включно, надав копії документів: службової записки заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 від 24.03.2022, роздруківки з електронної пошти про направлення заяви, службової записки про доповнення від 01.04.2022 т.в.о. заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 , роздруківки з електронної пошти про направлення, листування з юридичними особами заступника директора з економічних питань ОСОБА_1 за період з 26.03.2022 по 30.03.2022, трудової книжки ОСОБА_3 , трудової книжки ОСОБА_4 , наказів про звільнення від 31.03.2022, підписаних т.в.о начальника філії "Житомирська ДЕД" ОСОБА_1 , заяви про звільнення від 29.03.2022 (а.с. 172-192, т.1). Подані докази, на думку ОСОБА_1 , свідчать про продовження виконання своїх повноважень, не дивлячись на недопуск його після 24.03.2023 до роботи.

Щодо поданих позивачем до матеріалів справи доказів суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, позивачем подано та долучено до матеріалів справи копію звернення за вих. № 1/29 від 29.03.2022, адресоване Пулинському РЕМ ТОВ «ЖОЕК» про тимчасове відключення від електромережі території ДРП в АДРЕСА_2 .

Відповідно до Книги реєстрації вихідних документів за 2019-2020 роки, за 2021-2022 роки вихідний № 1/29 за 29.03.2022 відсутній. Крім того, як вказує відповідач, до посадових обов`язків заступника директора з економічних питань не відносяться вирішення питань стосовно електропостачання. Дані питання відносяться до компетенції головного інженера чи головного енергетика підприємства. Станом на 29.03.2022 посада головного енергетика підприємства не була вакантною.

Колегія суддів зауважує, що долучені позивачем до матеріалів справи копії заяв працівників філії «Житомирська ДЕД» ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про звільнення, копії наказів про їх звільнення, а також копії трудових книжок працівників філії із занесення запису про звільнення з філії «Житомирська ДЕД» спростовуються наступним.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви свідка ОСОБА_5 , яка виконує обов`язки завідувача канцелярією філії, позивач, тобто ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 , яка виконувача функціональні обов`язки провідного інспектора з кадрів філії безоплатно, ввівши працівників філії в оману, змусили написати заяви про звільнення. Зазначила, що вона не підписувала заяву на звільнення та продовжувала виконувати свої функціональні обов`язки. Пізніше їй стало відомо зі слів працівників, що ОСОБА_3 зателефонувала всім працівникам і повідомила про необхідність звільнення, оскільки звільнився ОСОБА_1 .. Зазначає, що особисто вона дізналася про те, що ОСОБА_1 звільнився із займаних посад на початку квітня 2022 року. Пізніше всі незаконні накази на звільнення працівників були анульовані.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія наказу №19-к від 31.03.2022 про визнання недійсними та скасування наказів по філії «Житомирська ДЕД» у зв`язку із звільненням тимчасового виконуючого обов`язки начальника філії ОСОБА_1 24.03.2022 (наказ про звільнення №11-к від 24.03.2022) та відповідно втратою ним повноважень та права підпису документів з 25.03.2022, та згідно наказу «Про тимчасове виконання обов`язків філії начальника «Житомирська ДЕД» (наказ №23-к від 24.03.2022). (а.с. 167, т. 1)

Разом з тим, згідно із наказом від 24.03.2022 №13-к у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 відповідно до наказу 11-к від 24.03.2022, який тимчасово виконував обов`язки начальника філій «Зарічанська ДЕД» та «Житомирська ДЕД» з 25.03.2022 тимчасове виконання обов`язків начальника філій «Зарічанська ДЕД» та «Житомирська ДЕД» покладено на головного енергетика ДП «Житомирський облавтодор» ОСОБА_14 з правом підпису всіх кадрових, фінансових, банківських платіжних документів та документів по загальній діяльності філій, прийнято печатки філій «Зарічанська ДЕД» та «Житомирська ДЕД» згідно журналів обліку печаток та штампів. (а.с. 166, т.1)

Долучений до матеріалів справи лист від командира ВЧ НОМЕР_2 про надання дозволу на використання території за адресою: АДРЕСА_3 не має ні вхідної, ні вихідної дати, а дата візування листа, що проставлена позивачем, не є належним доказом виконання позивачем посадових обов`язків начальника філії «Житомирська ДЕД» у період з 25.03.2022 по 31.03.2022.(а.с. 177, т. 1).

Крім того, вказаний лист від командира ВЧ НОМЕР_2 адресувався ОСОБА_1 , як т.в.о. начальника філії «Житомирської ДЕД», а не заступнику директора з економічних питань, а також накази про звільнення з роботи, також підписувалися ОСОБА_1 , як т.в.о. начальника філії «Житомирської ДЕД», а не заступником директора з економічних питань, що в свою чергу, також, не свідчить про виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків, як заступника директора з економічних питань після 24.03.2022.

Лист директора ТОВ «Карбон Емінш Партнершип» з вихідною датою від 30.03.2022 №12, адресований заступнику директора з економічних питань ОСОБА_1 на переконання суду також є неналежним доказом, оскільки відповідно до Безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про відокремлений підрозділ юридичної особи, а саме філію «Житомирська ДЕД» відомості про керівника відокремленого підрозділу, тобто наступного начальника філії до реєстру були внесені 04.04.2022.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що долучена до матеріалів справи позивачем копія наказу № 12-к від 24.03.2022 про передачу печатки (а.с. 88, т. 1), на якому позивачем проставлена дата та підпис про передачу печатки 31.03.2022, ніяким чином не свідчить про виконання посадових обов`язків позивачем у період з 24.03.2022 по 31.03.2022. При цьому, сам позивач у своїй позовній заяві вказує про недопуск його відповідачем до роботи.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи було долучено копію наказу № 13-к від 28.09.2021 про прийняття на роботу Науменко О. В. начальником виробничо-технічного відділу з покладенням виконання функціональних обов`язків провідного інспектора з кадрів безоплатно, а також копію наказу № 27-к від 04.04.2022 про виконання функціональних обов`язків начальника філії «Житомирська ДЕД» з 04.04.2022 ОСОБА_15 .

Разом з тим, на переконання суду апеляційної інстанції суперечливою є поведінка позивача у справі, оскільки як убачається із матеріалів справи та стверджує позивач у позові, наказом № 15-к від 10.05.2019 він прийнятий на посаду начальника відділу матеріально-технічного постачання та проведення тендерних процедур в ДП «Житомирський облавтодор». В подальшому він був призначений тимчасово на період відсутності основного працівника на посаду заступника директора з економічних питань. У зв`язку із закінченням його строкового трудового договору на посаді заступника директора з економічних питань на початку вересня 2021 (оскільки відсутній працівник - ОСОБА_6 виходила з декретної відпустки), позивач своєю службовою запискою на директора підприємства рекомендує перевести іншого працівника - провідного інженера відділу матеріально-технічного постачання та проведення тендерних процедур ОСОБА_16 на своє основне місце роботи - начальник відділу матеріально-технічного постачання та проведення тендерних процедур, чим позбавляє себе основного місця роботи. Відповідний наказ по підприємству винесено 02.08.2021 за № 15-к.

Також, слід звернути увагу, що згідно відомостей Статуту ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» повноваження щодо призначення/звільнення чи поновлення на посаді заступника директора з економічних питань належить до виключної компетенції Засновника - АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (розділ 7,8 статуту).

При цьому, щодо доводів позивача про відсутність в матеріалах справи доказів про надсилання ОСОБА_1 наказів та актів датованих 24.03.2022, тому він продовжував виконувати свої посадові обов`язки до 01.04.2022, колегія суддів вказує таке.

Так, як убачається із поданих відповідачем доказів на підтвердження позиції про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про своє звільнення, ними було долучено нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_2 про послідовність подій 24.03.2022, копію акту складену ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про відмову від підпису від 24.03.2022, у якому вказано, що ОСОБА_1 був усно ознайомлений із наказом про його звільнення від 24.03.2022, від підпису в наказі відмовився (а.с. 81, т. 1), копію акту про відмову від запропонованих посад від 24.03.2022, складену ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , у якому вказано, що при звільненні 24.03.2022 ОСОБА_1 йому запропонували посади начальника філій «Житомирська ДЕД» та «Зарічанська ДЕД», від запропонованих позицій він відмовився (а.с. 82, т. 1), копію акту про відмову від отримання довідки про виплати від 24.03.2022, складену ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , у якому вказано, що 24.03.2022 при звільненні ОСОБА_1 надавалася довідка про нараховані та отримані суми при звільненні (заборгованість), від отримання якої він відмовився. (а.с. 83, т. 1). Крім того, в матеріалах справи міститься опис вкладення у цінний лист, накладна та копія фіскального чеку від 05.04.2022 про відправлення ОСОБА_1 копії наказу від 24.03.2022 №11-к та супровідного листа від 05.04.2022 №48, який був отриманий ОСОБА_1 відповідно до відстеження поштового відправлення 01.08.2022. (а.с. 89-91, т.1)

Вказані докази на переконання колегії суддів підтверджують обставини викладені в нотаріальній засвідченій заяві ОСОБА_2 про послідовність подій 24.03.2022.

Враховуючи наведене вище, у своїй сукупності, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернутися в даному випадку до стандарту доказування «вірогідності доказів».

Так, Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Верховний Суд зазначив, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зміст цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Застосував судову практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Таким чином, колегія суддів дослідивши надані представниками позивача та відповідача докази, врахувавши пояснення представників сторін, критично ставиться до тверджень ОСОБА_1 , що подані докази, свідчать про продовження виконання ним своїх повноважень після 24.03.2022 по 01.04.2022 включно та приходить до висновку, що більш вірогідним є те, що ОСОБА_1 не продовжував виконувати свої обов`язки, як заступник директора з економічних питань після 24.03.2022.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та пояснення ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 підлягав звільненню, однак не згідно ст. 38 КзПП України, а на підставі п. 2 ст. 36 КзПП України.

Частина 4 ст. 235 КЗпП України передбачає, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Отже, встановивши дійсні обставини справи, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави допускати поновлення позивача на посаді заступника директора з економічних питань, яка єдина у штатному розписі і зайнята працівником, що вийшов із декретної відпустки. У такому разі суд уповноважений змінити підставу звільнення, так як волевиявлення щодо звільнення за власним бажанням не підтвердилося.

Звідси слідує, що саме звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, однак апеляційний господарський суд вважає за необхідне змінити формулювання причини звільнення в частині підстави звільнення ОСОБА_1 , вказавши підставою його звільнення: "за ч. 2 ст. 36 КЗпП України", а тому у позові слід відмовити.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову по суті питання щодо застосування позовної давності не розглядається.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на встановлене судом апеляційної інстанції, враховуючи положення статті 275 та статті 277 ГПК України, діючи в правовому полі ч. 4 ст. 11 ГПК України, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) підлягає задоволенню, при цьому рішення Житомирської області від 06.02.2024 у даній справі слід скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача, згідно вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) - задоволити.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2024 у справі №906/1318/19 (906/244/23) - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (10003, м.Житомир, вул. Перемоги, 75, ) 10 376 грн 27 коп. витрат на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Господарському суду Житомирської області видати наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, встановленому ст. 286-291 ГПК України.

7. Справу №906/1318/19 (906/244/23) повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "27" лютого 2025 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.