ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2025 р.м. Одеса Справа № 916/5435/24
Господарський суд Одеської області у складі судді Гута С.Ф.,

секретар судового засідання Шпак І.А.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Компанії Byrass Consultants Limited до відповідача: Фізичної особи-підприємця Юсипової Ірини Анатоліївни про стягнення заборгованості,

зазначає наступне:

Гуримським О.В. як адвокатом Компанії Byrass Consultants Limited (надалі Компанія, Позивач) використовуючи підсистему Електронний суд Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи представлено позовну заяву до Господарського суду Одеської області про стягнення з Фізичної особи-підприємця Юсипової Ірини Анатоліївни (надалі ФОП Юсипова І.А., Відповідач) заборгованість за оренду приміщення у розмірі 56615 гривень 03 копійок, що еквівалентно 1361 долару 02 центам США, з урахуванням курсу долару НБУ, який станом на дату складання позову 06.12.2024 року становить 41,5975 грн за 1 долар США; пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення за період з 01.09.2024 року по 06.12.2024 року у розмірі 3901 грн.

Обґрунтовуючи підстави звернення із позовом до господарського суду посилається на те, що 01.05.2023 між Компанією та ФОП Юсиповою І.А. укладено договір оренди № 05/01, який в подальшому за взаємною згодою сторін розірвано. При цьому Відповідач взяв на себе зобов`язання в строк до 30.09.2024 погасити заборгованість, яка виникла до моменту розірвання договору, у розмірі 1361,02 долара США.

Однак взяте на себе Відповідачем зобов`язання залишилось не виконаним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Одеської області від 13.12.2024 позовній заяві Компанії присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 916/5435/24 та визначено суддю Гута С.Ф. для її подальшого розгляду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18 грудня 2024 року позовну заяву Компанії залишено без руху та запропоновано усунути встановлені судом недоліки позовної заяви.

19 грудня 2024 року Компанією представлено відповідні докази на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.12.2024 прийнято позовну заяву Компанії до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/5435/24, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 23 січня 2025 року.

Відповідно до сформованої автоматизованою системою діловодства Господарського суду Одеської області довідки 25.12.2024 до електронного кабінету представника Компанії підсистемою Електронний суд Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в автоматичному режимі доставлено ухвалу про відкриття провадження у справі.

З метою додаткового повідомлення Відповідача про судове провадження господарським судом розміщено відповідне оголошення на офіційному сайті судової влади України.

Надіслана ФОП Юсиповій І.А. на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу копія ухвали про відкриття провадження у справі повернулась неврученою із відміткою поштової установи про відсутність адресата за вказаною адресою.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.01.2025 відкладено розгляд справи на 20 лютого 2025 року.

Відповідно до сформованої автоматизованою системою діловодства Господарського суду Одеської області довідки 23.01.2025 до електронного кабінету представника Компанії підсистемою Електронний суд Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в автоматичному режимі доставлено ухвалу від 23 січня 2025 року.

З метою додаткового повідомлення Відповідача про судове провадження господарським судом розміщено відповідне оголошення на офіційному сайті судової влади України.

Надіслана ФОП Юсиповій І.А. на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу копія ухвали від 23.01.2025 повернулась неврученою із відміткою поштової установи про відсутність адресата за вказаною адресою.

У призначене на 20.02.2025 судове засідання представники сторін не з`явились. 19 лютого 2025 року представник Компанії звернувся із заявою про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виходячи зі змісту статей 120,242 ГПК, пунктів 11,17,99,116,117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 908/1724/19, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19 та від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 07.09.2022 у справі № 910/10569/21).

Окрім того, у відповідності до приписів пункту 76 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 із змінами, для отримання поштових відправлень користувачі послуг поштового зв`язку повинні забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України Про поштовий зв`язок, цих Правил. Ухвали Господарського суду Одеської області надсилались на адресу ФОП Юсипової І.А., зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте отримання їх Відповідачем залежить від суб`єктивної поведінки останнього, відтак надіслана кореспонденція суду вважається врученою належним чином, а Відповідач обізнаним про призначенні судові засідання.

Європейський суд з прав людини зазначав, що відсутнє порушення, якщо відповідач у цивільній справі відсутній, при цьому його не було знайдено за адресою, яку надали позивачі, а місце його перебування неможливо було встановити, незважаючи на зусилля національних органів влади, зокрема, розміщення оголошень у газетах та подання запитів до поліції (рішення у справі "Нун`єш Діаш проти Португалії" від 10.04.2003).

Додатково, у даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

В ході розгляду даної справи Господарським судом Одеської області, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 ГПК України, створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Письмового відзиву від ФОП Юсипової І.А. до Господарського суду Одеської області як і інших клопотань або заяв не надходило у зв`язку з чим у відповідності до частини 4 статті 13 та частини 9 статті 165 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

20 лютого 2025 року в судовому засіданні судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Приписами статті 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, суд встановив:

Відповідно до представленого свідоцтва Міністерства енергетики, торгівлі та промисловості Департаменту реєстрації компаній та інтелектуальної власності м. Нікосія Республіка Кіпр Компанія Byrass Consultants Limited зареєстрована як окрема юридична особа 16 листопада 1999 року.

01 травня 2023 року між Компанією (Орендодавець) та ФОП Юсиповою І.А. (Орендар) укладено договір оренди № 05/01 (Договір), умовами пункту 1.1 якого передбачено, що Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове, строкове платне користування нерухоме майно, а саме: приміщення, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 11, кв. 22, загальною площею 44,2 кв.м., (орендоване майно) для використання його Орендарем.

Підписанням цього Договору, Орендодавець надає Орендареві право користуватись орендованим майном, відповідно до умов цього Договору, у якості зоомагазину протягом строку дії цього Договору оренди. Використання орендованого майна в інших цілях допускається виключно за умови попередньої письмової згоди Орендодавця.

Орендоване майно належить на праві власності Орендодавцеві на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2008 року № 30/116-08-2080. Орендодавець гарантує, що він наділений необхідною правомочністю для укладення цього Договору (пункт 1.2).

Підписанням даного Договору Орендодавець підтверджує, а Орендар погоджується, що в будь-який момент Орендодавець на власний розсуд може розпорядитися орендованим майном без погодження з Орендарем (зокрема, але не виключно, укласти договір купівлі-продажу, дарування, міни тощо) (пункт 1.4).

Орендоване майно передається Орендарю в нормальному технічному стані та придатному для використання з метою оренди на підставі Акту приймання-передавання орендованого майна, який є його невід`ємною частиною (пункт 1.9).

Орендодавець протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня підписання даного Договору передає, а Орендар приймає у користування орендоване майно, що оформлюється Актом приймання-передавання орендованого майна, який підписується Сторонами. З цього моменту починається обчислення строку оренди за цим Договором (пункт 2.1).

Орендар протягом 3 (трьох) календарних днів після закінчення строку дії даного Договору повертає, а Орендодавець приймає орендоване майно, що оформлюється Актом здачі-приймання орендованого майна, який підписується Сторонами (пункт 2.3).

За користування орендованим майном Орендар сплачує щомісячно Орендодавцеві орендну плату в українській національній валюті гривні по курсу долара США у відношенні до української гривні (пункт 3.1).

Загальна сума орендної плати в місяць за цим Договором складає суму в гривні еквівалентну 450 (чотирьомстам п`ятдесяти) доларам США по курсу долара США у відношенні до української гривні без ПДВ, і визначається згідно умовам цього Договору (пункт 3.7).

Орендна плата, плата за послуги з утримання орендованого майна, Гарантійний платіж та будь-які інші платежі, що підлягають сплаті Орендарем Орендодавцю за цим Договором, вважаються внесеними та сплаченими належним чином та у повному обсязі тільки за умови своєчасної та повної оплати суми такого платежу, передбаченої умовами Договору (пункт 3.13).

Орендна плата вноситься Орендарем щомісячно шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Орендодавця в період з 01 по 05 числа поточного місяця (пункт 3.14).

Цей Договір підписується Сторонами та скріплюється їх печатками (пункт 5.1).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами. Шляхом підписання даного Договору, Орендар підтверджує, що йому відома вся інформація про дане орендоване майно, яку можна отримати при візуальному огляді (пункт 5.2).

Строк цього Договору починає свій перебіг з моменту, визначеного у п. 5.2. цього Договору, та діє протягом 35 (тридцяти п`яти) місяців (пункт 5.3).

Зміни у цей Договір набирають чинності з моменту належного оформлення Сторонами відповідного додаткового правочину до цього Договору, якщо інше не встановлено у самому додатковому правочину, цьому Договорі або у чинному в Україні законодавстві (пункт 5.6).

За несвоєчасне внесення орендної плати, комунальних та інших платежів, передбачених цим Договором, Орендар сплачує Орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення (пункт 6.2).

Договір підлягає припиненню (розірванню) у таких випадках, зокрема за згодою Сторін (пункт 9.1.2).

Договір містить підписи представників сторін.

01 травня 2023 року між Компанією та ФОП Юсиповою І.А. складено акт приймання-передавання орендованого майна, за яким першим передано обумовлений Договором об`єкт оренди другій у користування.

02 серпня 2024 року ФОП Юсипова І.А. звернулась до Компанії із заявою про дострокове розірвання укладеного Договору, просить зарахувати останньою датою оренди 31 серпня 2024 року.

31 серпня 2024 року між Компанією як Орендодавцем та ФОП Юсиповою І.А. як Орендарем складено Договір про розірвання Договору оренди, яким погоджено датою розірвання Договору оренди 31 серпня 2024 року.

Пунктом 2 вказаного Договору сторонами підтверджено наявність заборгованості Орендаря зі сплати орендної плати у розмірі 1361,02 долару 02 цента США. Орендар зобов`язується погасити заборгованості не пізніше 30.09.2024. У разі порушення Орендарем строків Погашення заборгованості відповідно до пункту 2 цього Договору про розірвання з 31 серпня 2024 року Орендодавець вимушений звернутися до суду.

31 серпня 2024 року між Компанією та ФОП Юсиповою І.А. складено акт приймання-передавання орендованого майна, за яким у зв`язку із розірванням Договору першим прийнято повернутий другим об`єкт оренди.

Відповідно до представленого розрахунку 3901,18 грн заявлених до стягнення пені нараховано на суму 56615,03 грн (сума заборгованості у гривневому еквіваленті станом на дату складання позовної заяви) впродовж 01 вересня 2024 06 грудня 2024.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочин, різновидом якого є договори основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В свою чергу, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

В свою чергу, частинами 1 та 2 статті 67 ГК України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно ж із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Приписами статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до приписів статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Припинення зобов`язання слід відрізняти від закінчення строку дії договору. Закінчення строку дії договору означає, що між його сторонами у майбутньому не будуть виникати взаємні права та обов`язки, що випливали із цього договору. Але ті зобов`язання, які вже існують на момент закінчення строку дії договору, будуть існувати і після його закінчення доти, доки вони не будуть припинені на підставах, встановлених договором або законом (пункт 68 постанови Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 908/288/20).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу, частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в частинах 1 та 7 статті 193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частин 1 та 6 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1 та 4 статті 286 ГК України встановлено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частиною 1 статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідно до частини 1 статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно ж до частин 1 та 4 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Близьке за суттю викладено у частині 1 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

В свою чергу, частини 2 та 3 статті 653 ЦК України визначають, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між сторонами у справі виникли господарські зобов`язання, підставою яких є письмовий Договір оренди від 01.05.2023 № 05/01.

При цьому, сторонами керуючись принципом свободи договору укладено 31.08.2024 Договір про розірвання Договору оренди № 05/01 від 01.05.2023, котрим не тільки визначено дату розірвання Договору оренди 31.08.2024, а й передбачено наявність у ФОП Юсипової І.А. зобов`язання зі сплати 1361,02 доларів США в строк до 30 вересня 2024 року.

Так, до загальних засад цивільного законодавства належить, зокрема, свобода договору (частина 1 статті 3 ЦК України).

До загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, належать справедливість, добросовісність, розумність, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці засади регулюють конкретні правовідносини так, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, дбаючи водночас про права й інтереси інших учасників, зокрема передбачаючи можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших учасників (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18).

За змістом частини 3 статті 6 ЦК України сторони договору на власний розсуд можуть урегулювати в договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства, та не можуть відступати від імперативних його положень (правова позиція викладна у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18).

З огляду на викладене, в контексті наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, господарський суд доходить до висновку, що укладений між сторонами Договір оренди припинив свою дію 31 серпня 2024 року, відповідно погоджені останнім умови припинили свою дію для сторін з 01 вересня 2024 року. Натомість, між сторонами у справі погоджено нове зобов`язання, за яким ФОП Юсипова І.А. зобов`язалась сплатити Компанії 1361,02 доларів США як невиконане зобов`язання із внесення орендної плати за розірваним Договором оренди в строк до 30 вересня 2024 року.

Приймаючи до уваги той факт, що ФОП Юсиповою І.А. взятих на себе зобов`язань за укладеним 31.08.2024 Договором із перерахування (сплати) Компанії 1361,02 доларів США в строк до 30.09.2024 не виконано, господарський суд доходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених Компанією позовних вимог в частині стягнення 1361,02 доларів США основного боргу. ФОП Юсиповою І.А. доказів на виконання взятих на себе зобов`язань не представлено, як і не спростовано заявлені Компанією позовні вимоги.

Поряд із наведеним, господарський суд звертає увагу Компанії на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у справі № 500/5194/16-ц, а саме зміст частини 2 статті 533 ЦК України, згідно з якою якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження).

Формулюючи висновок щодо застосування частини 2 статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Великою Палатою Верховного Суду констатовано, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

На користь цього висновку свідчить і те, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14).

Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.

Приймаючи до уваги той факт, що у Договорі від 31.08.2024 сторонами обопільно погоджено наявність у ФОП Юсипової І.А. заборгованості перед Компанією у розмірі еквівалентному 1361,02 доларів США, стягненню за судовим рішення підлягає саме 1361,02 доларів США, а не визначений Компанією еквівалент у гривнях.

Як зазначалось, Компанією заявлено до стягнення 3901 грн пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення за період з 01.09.2024 року по 06.12.2024 року.

При цьому господарський суд дійшов до висновку, що укладений між сторонами Договір оренди припинив свою дію 31 серпня 2024 року, відповідно погоджені останнім умови припинили свою дію для сторін з 01 вересня 2024 року. Натомість, між сторонами у справі погоджено нове зобов`язання, за яким ФОП Юсипова І.А. зобов`язалась сплатити Компанії 1361,02 доларів США як залишено невиконаного зобов`язання із внесення орендної плати за розірваним Договором оренди в строк до 30 вересня 2024 року.

Відповідно до частини 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приписами Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (стаття 1). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3).

У той же час, умови укладено 31 серпня 2024 року Договору про розірвання не передбачають погодженого пункту про нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а погодженні у Договорі оренди умови припинили свою чинність з 01 вересня 2024, тобто в господарського суду відсутність правові підстави для стягнення заявленої суми пені.

Окрім того, як зазначалось, у разі стягнення судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), у той же час, приписи законодавства України не передбачать можливості та методології нарахування пені на іноземну валюту.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд доходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог в частині стягнення з ФОП Юсипової І.А. 1361,02 долара США на користь Компанії, в решті заявлених позовних вимог відмовляє.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Приписи статті 79 ГПК України встановлюють, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1-3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

У рішенні від 03.01.2018 Віктор Назаренко проти України (Заява № 18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції справедливого судового розгляду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають справедливого балансу між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення у справі Беер проти Австрії (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17,18, від 06 лютого 2001 року).

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України „Про судовий збір при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, оскільки приписами Закону України Про судовий збір встановлено мінімальний розмір судового збору, який підлягає справленню при зверненні із позовом, на переконання господарського суду, розмір судового збору, який покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, не може бути меншим аніж мінімальний розмір судового збору, з урахування частини 3 статті 4 Закону України „Про судовий збір.

Решта сплаченого судового збору підлягає поверненню платнику після звернення із відповідним клопотанням.

Керуючись ст.ст.13,20,73,74,76,86,129,165,232,233,237,238,240,241

Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Компанії Byrass Consultants Limited до відповідача: Фізичної особи-підприємця Юсипової Ірини Анатоліївни про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Юсипової Ірини Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Компанії Byrass Consultants Limited (1660, Cyprus, Nicosia, Karpenisi str., 30, Код 541645442) 1361/одну тисячу триста шістдесят один/долар 02 цента США та 2422/дві тисячі чотириста двадцять дві/грн 40 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволені решти заявлених позовних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний рішення складено 25 лютого 2025 р.

Суддя С.Ф. Гут