ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. ОдесаСправа № 916/5167/24
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Діброви Г.І.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від АТ «ОПЗ»: не з`явився;

від ДП ЗЕД «Укрінтеренерго»: не з`явився;

від АТ «ДТЕК Одеські електромережі»: Калініченко С.М., за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго

на ухвалу Господарського суду Одеської області про забезпечення позову

від 03 грудня 2024 року (повний текст складено 05.12.2024)

у справі № 916/5167/24

за заявою Акціонерного товариства Одеський припортовий завод

до: Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго;

Акціонерного товариства ДТЕК Одеські електромережі

про заборону вчиняти будь-які дії, -

суддя суду першої інстанції: Степанова Л.В.

місце винесення ухвали: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 12.02.2025, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року Акціонерне товариство Одеський припортовий завод (далі також - заявник, АТ «ОПЗ», позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просило суд заборонити Державному підприємству зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго (далі також ДП ЗЕД Укрінтеренерго, відповідач-1) та Акціонерному товариству ДТЕК Одеські Електромережі (далі також АТ ДТЕК Одеські Електромережі, відповідач-2) вчиняти будь-які дії з припинення та/або обмеження постачання та/або розподілу (передачі) електричної енергії за договором про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» №10/24 від 22.10.2024 та договором споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №1 від 27.11.2018 до вирішення спору по суті.

В обґрунтування заяви Акціонерне товариство Одеський припортовий завод зазначало, що між АТ «ОПЗ» та ДП ЗЕД "Укрінтеренерго" виник спір щодо правомірності дострокового припинення договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", внаслідок чого, АТ «ОПЗ» має намір звернутись до господарського суду із позовною заявою про зобов`язання виконання умов договору. Разом з цим, до моменту вирішення судом питання щодо наявності у ДП ЗЕД "Укрінтеренерго" правових підстав для припинення виконання умов Договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії'', існує ризик того, що відповідач-1 (постачальник електричної енергії) може вільно та безперешкодно у визначений ним день припинити викопувати взяті на себе зобов`язання за договором та протиправно від`єднати позивача від електропостачання. У такому разі, навіть при наявності позитивного рішення про зобов`язання ДП ЗЕД "Укрінтеренерго" виконувати умови договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", право АТ "ОПЗ" на безперервне отримання попередньо обумовленого сторонами обсягу електричної енергії вже буде порушеним; а для відновлення стану, який існує наразі, доведеться докласти значних зусиль.

Більш того, за твердженням заявника, така зміна status quo зумовить і несприятливі наслідки для всього Одеського регіону. Так, заявник наголошує на тому, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України АТ Одеський припортовий завод включено в перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а згідно з свідоцтвом Держгірпромнагляду заявника включено до реєстру об`єктів підвищеної небезпеки першого класу.

Позивач вказує, що станом на сьогоднішній день на території АТ «ОПЗ» зберігаються небезпечні хімічні речовини; технологічні апарати у захисному середовищі; працює обладнання, яке забезпечує це збереження, здійснює прийом, переробку, обеззараження стічної води підприємств Аджаликського промислового вузла та прилеглих населених пунктів. Так, в роботі АТ "Одеський припортовий завод" залишаються такі критично важливі об`єкти, що потребують витрат електричної енергії, як: цех перевантаження аміаку, відділення біохімічної очистки стічних вод, відділення розділення повітря тощо, припинення електроживлення яких може призвести до техногенної катастрофи.

При цьому, реальність ризику настання викладених обставин (зокрема, ризику припинення виконання умов договору до вирішення спору між сторонами по суті) обґрунтовується тим, що станом на сьогоднішній день на адресу АТ «ОПЗ» вже двічі надходило попередження про намір електропостачальника "останньої надії" від`єднати підприємство від електроживлення. Зокрема, попередженням ДП ЗЕК Укрінтеренерго від 30.10.2024 вих.№44/11-011458/П споживача було повідомлено про припинення постачання електричної енергії з 22.11.2024 о 09:00, а попередженням АТ ДТЕК Одеські електромережі про припинення (обмеження) споживання електричної енергії споживачу (вих.№101/4 7/03-78 75 від 31.10.2024) позивача було повідомлено про припинення (обмеження) споживання електричної енергії відповідно до умов договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, Правил роздрібного ринку електричної енергії (ПРРЕЕ) та Кодексу систем розподілу (КСР) з 09:00 годин 22.11.2024.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.12.2024 у справі №916/5167/24 (суддя Степанова Л.В.) заяву Акціонерного товариства Одеський припортовий завод про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено; заборонено Державному підприємству зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго та Акціонерному товариству ДТЕК Одеські електромережі вчиняти будь-які дії з припинення та/або обмеження постачання та/або розподілу (передачі) електричної енергії за договором про постачання електричної енергії постачальником останньої надії №10/24 від 22.10.2024 та договором споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №1 від 27.11.2018.

У вказаній ухвалі місцевий господарський суд зазначив, що запропоновані заявником заходи є адекватними і співмірними із наведеними заявником позовними вимогами, з якими він планує звернутись за захистом своїх прав та обставинами майбутнього спору, невжиття вказаних заходів забезпечення позову може призвести до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного способу захисту порушених прав заявника.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи доведено, зокрема, попередженнями про припинення електропостачання, достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він планує звернутись до суду.

При цьому, Господарський суд Одеської області також зазначив, що приймає до уваги обставини віднесення об`єктів позивача до об`єктів підвищеної небезпеки, а також умови технологічного процесу роботи обладнання на підприємстві заявника, яке забезпечує збереження небезпечних хімічних речовин; можливі наслідки припинення електропостачання АТ Одеський припортовий завод для міста Одеси внаслідок впливу на функціонування виробництва.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.12.2024 у справі №916/5167/24 про забезпечення позову та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Також апелянт просить покласти на позивача судові витрати.

Апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, прийнятою при не з`ясуванні судом належним чином обставин, що мають значення для справи.

Так, ДП ЗЕД Укрінтеренерго наголошує, що вживаючи запропоновані заявником заходи забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував інтересів відповідачів, та негативних наслідків які можуть настати для них, а саме: порушення права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, завдання збитків тощо.

Апелянт наполягає на тому, що заявник у справі має значну заборгованість за поставлену електричну енергію, однак оскаржувана ухвала фактично надає заявникові можливість подальшого безоплатного її споживання.

ДП ЗЕД Укрінтеренерго вважає, що АТ «ОПЗ» шляхом подання зави про забезпечення позову як у даній справі, так і аналогічних за змістом заяв про забезпечення позовів в інших справах - №916/3172/24 так і в справі №916/2992/24 зловживає своїми процесуальними правами, оскільки таки дії позивача зводяться фактично до намагання АТ «Одеський припортовий завод» уникнути відповідальності за порушення положень статей 57 та 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», умов Договору та уникнути заходів впливу на споживача-боржника, а саме припинення повністю або частково постачання електричної енергії, а також споживання електричної енергії безоплатно, і таки дії призводять до затягування вирішення спірних питань між усіма сторонами.

На переконання відповідача-1, задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд фактично унеможливив припинення Договору про постачання електричної енергії постачальником останньої надії у передбачених чинним законодавством випадках, що за змістом є тотожним задоволенню позовних вимог про заборону відповідачам вчиняти будь-які дії припинення договірних відносин, у тому числі з припинення та/або обмеження постачання та/або розподілу (передачі) електричної енергії постачальником останньої надії для АТ Одеський припортовий завод до вирішення по суті спору у справі.

Апелянт зауважує, що місцевий господарський суд не врахував принципи співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, тому дійшов до неправильного та необґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Детальніше доводи Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго на ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.12.2024 у справі № 916/5167/24 та призначено її розгляд на 12.02.2025 о 12:30 год; встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

АТ «ОПЗ» правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось, відзив до суду апеляційної інстанції не надало, однак, згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

АТ ДТЕК Одеські електромережі також не надіслало будь-яких пояснень до суду апеляційної інстанції, однак, представник останнього з`явився у судове засідання 12.02.2025, в якому виклав свою позицію по справі, підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги ДП ЗЕД Укрінтеренерго та просив їх задовольнити.

Представники АТ «ОПЗ» та ДП ЗЕД Укрінтеренерго у судове засідання 12.02.2025 не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні 12.02.2025 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника АТ ДТЕК Одеські електромережі, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Порядок вжиття судом заходів забезпечення позову врегульований нормами ст. ст. 136, 137, 140, 144 Господарського процесуального кодексу України.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає ст. 136 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час звернення із відповідною заявою та її розгляду у суді), згідно з якою господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема: 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання (ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).

Здійснюючи аналіз норм права, які регулюють інститут забезпечення позову, Верховний Суд неодноразово висновував, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення, в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду, в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню, у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанови Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 915/249/24, від 21.02.2024 у справі №201/9686/23).

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків від заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17 та у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, у постанові Верховного Суду від 21.03.2024 у справі №910/15328/23).

При цьому, колегія суддів зазначає, що необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні статті 163 Господарського процесуального кодексу України.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 02 2024 у справі №916/4159/23.

Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою (судове рішення, у разі задоволення якого, не вимагається примусове виконання), то в такому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 915/1912/19, від 11.02.2021 у справі №915/1185/20).

Також наведена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22.

Судова колегія звертає увагу на те, що у постанові від 19.12.2024 у справі №910/6192/24 Верховний Суд дійшов висновку про те, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Разом з тим, законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності (див. також постанову Верховного Суду від 04.09.2024 у справі №915/249/24).

При цьому під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі №910/15328/23, від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

Як вбачається із заяви АТ «ОПЗ» про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, предметом майбутнього позову у справі №916/5167/24 заявляється зобов`язання відповідачів щодо виконання умов договору, тобто майбутні позовні вимоги у даній справі мають немайновий характер.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову, у даному випадку, є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Так, у даному випадку АТ Одеський припортовий завод звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про зобов`язання виконання умов договору про постачання електричної енергії постачальником останньої надії №10/24 від 22.10.2024, укладеного із Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго та про зобов`язання виконання умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, укладеного із Акціонерним товариством Одесаобленерго (найменування якого в подальшому було змінено на ДТЕК Одеські електромережі), до умов якого АТ Одеський припортовий завод приєднався в порядку, визначеному п.8 постанови НКРЕКП від 14.03.2018 №312.

Підставою для подання такої заяви стало, зокрема те, що на адресу АТ Одеський припортовий завод надійшло від ДП ЗЕД Укрінтеренерго попередження про припинення постачання електричної енергії №44/11-011458/П від 30.10.2024 через порушення строків оплати за договором від 22.10.2024.

Наступного дня, 31.10.2024 на адресу АТ Одеський припортовий завод було надіслано аналогічне попередження з боку АТ ДТЕК Одеські електромережі про припинення (обмеження) споживання електричної енергії споживачу (вих.№101/4 7/03-78 75 від 31.10.2024).

Датою припинення електропостачання визначено 09:00 годин 22.11.2024.

Проте, АТ ОПЗ вважає, що у АТ ДТЕК Одеські електромережі та ДП ЗЕД Укрінтеренерго відсутні правові підставі для вчинення заходів щодо припинення/відключення чи від`єднання точок комерційного обліку заявника від електричної мережі, зважаючи на те, що такими діями учасники ринку протиправно обмежують АТ Одеський припортовий завод в його праві на отримання електричної енергії за договором про постачання електричної енергії постачальником останньої надії та договором про розподіл електричної енергії.

АТ ОПЗ наголошує на тому, що припинення електропостачання є небезпечним (що не враховується відповідачами), оскільки позивач відноситься до об`єктів підвищеної небезпеки першого класу. При цьому, станом на сьогоднішній день на території АТ «ОПЗ» зберігаються небезпечні хімічні речовини і, завдяки наявності електропостачання, працює обладнання, яке забезпечує це збереження, здійснює прийом, переробку, обеззараження стічної води підприємств Аджаликського промислового вузла та прилеглих населених пунктів. АТ «ОПЗ» наголошує, що в його роботі залишаються такі критично важливі об`єкти, що потребують витрат електричної енергії, як: цех перевантаження аміаку, відділення біохімічної очистки стічних вод, відділення розділення повітря тощо, припинення електроживлення яких може призвести до техногенної катастрофи.

Заявник звертав увагу, що на території АТ ОПЗ в ізотермічних сховищах знаходиться близько 1,0 тис. тонн аміаку. Стабільне забезпечення електроенергією АТ Одеський припортовий завод дозволяє організувати безпечне зберігання цього продукту, завдяки роботі циклу зберігання за проектною схемою. Відключення електроживлення може привести до непрогнозованих викидів газоподібного аміаку у навколишнє середовище та створення загазованої зони на прилеглих територіях (південна філія ДПАМПУ адміністрація морського порту Південний, м. Южне, м. Одеса, Одеський регіон).

Позивач у своїй заяві наполягав на тому, що повне припинення електроживлення призведе до неконтрольованого процесу повної зупинки та втрати обладнання унікального технологічного комплексу, що належить Державі, виробничих підрозділів заводу з тяжкими наслідками техногенного і екологічного характеру та соціальними негативними наслідками для значної частини густонаселеного району Одеської області.

Водночас, заявник вказав, що враховуючи наявний в Україні воєнний стан, з метою збереження життя і здоров`я працівників позивача, з 31.03.2022 працівникам АТ Одеський припортовий завод призупинено дію трудових договорів, за виключенням працівників, що забезпечують технічну підтримку щодо утримання в робочому та безпечному стані обладнання, що перебуває на балансі АТ ОПЗ, внаслідок чого позивачем припинено виробництво аміаку, карбаміду та іншої хімічної продукції, з метою отримання прибутку.

Отже, оскільки виробничі потужності зупинені і підприємство не працює, заявник стверджує , що постачання електроенергії АТ ОПЗ потрібне не для забезпечення власних потреб підприємства з метою отримання доходу від реалізації своїх послуг/товарів, а саме для забезпечення можливого настання негативних наслідків через таке припинення.

З огляду на вказане, апеляційна колегія зазначає, що Закон України Про ринок електричної енергії визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажом, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Законом України "Про ринок електричної енергії" передбачено, що учасниками ринку електричної енергії є виробник, електропостачальник, трейдер, оператор системи передачі, оператор системи розподілу, оператор ринку, гарантований покупець та споживач, які проводять свою діяльність на ринку електричної енергії у порядку, передбаченому цим Законом.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312, прийнятою відповідно до Законів України Про ринок електричної енергії та Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі Правила №312).

Колегією суддів враховано, що пунктом 7.5. Правил роздрібного ринку електричної енергії передбачено, що припинення повністю або частково постачання електричної енергії споживачу здійснюється: електропостачальником за умови попередження споживача не пізніше ніж за 10 робочих днів до дня відключення у разі, зокрема, заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію відповідно до умов договору з електропостачальником.

Відповідно до п. 7.10 Правил роздрібного ринку електричної енергії припинення електроживлення електроустановок споживача здійснюється оператором системи у порядку, визначеному Кодексом системи передачі та Кодексом систем розподілу.

Згідно з п. 11.5.12 Кодексу системи розподілу, затвердженого постановою НКРЕКП №310 від 14.03.2018, електропостачальник має право звернутися до ОСР щодо припинення електроживлення Користувача (споживача електричної енергії), з яким електропостачальником укладено договір про постачання електричної енергії. У зверненні електропостачальник повинен, зокрема, зазначити дані, що ідентифікують відповідного споживача електричної енергії (EIC-код), та причину (підставу) припинення електроживлення такого споживача електричної енергії.

ОСР не має права вимагати від електропостачальника обґрунтування причини (підстави) припинення електроживлення, якщо вона відповідає випадкам, визначеним Правилами роздрібного ринку електричної енергії. У випадках, не передбачених Правилами роздрібного ринку електричної енергії, ОСР має право відхилити звернення електропостачальника, про що повідомляє електропостачальника протягом 2 робочих днів з дати отримання звернення.

Попередження про припинення електроживлення надсилається ОСР одночасно електропостачальнику та відповідному споживачу електричної енергії за 5 робочих днів до запланованої дати обмеження/припинення розподілу електричної енергії.

ОСР не розглядає заперечення щодо припинення електроживлення або звернення щодо неправомірності дій електропостачальника від споживачів електричної енергії.

ОСР повинен припинити електроживлення споживача електричної енергії протягом 10 робочих днів з дати отримання звернення від електропостачальника.

Тобто, ОСР припиняє електроживлення споживачів за зверненням електропостачальника, який не зобов`язаний повідомляти ОСР обґрунтування причин (підстав) для припинення електроживлення та не розглядаючи заперечення споживачів щодо припинення електроживлення.

Апеляційна колегія зазначає, що виходячи зі змісту заяви АТ ОПЗ про забезпечення позову, між сторонами наявний спір стосовно правомірності виставлення відповідачем вимог про відключення позивача від електропостачання, враховуючи, що позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на незаконність вчинених відповідачем дій щодо припинення електроживлення електроустановок споживача, а тому заходи забезпечення позову щодо заборони ОСР та електопостачальнику вживати дії з припинення та/або обмеження постачання електричної енергії споживачу є цілком співмірними та адекватними.

Також колегія суддів бере до уваги те, що АТ Одеський припортовий завод є суб`єктом господарської діяльності, у власності (користуванні) якого перебувають пожежовибухонебезпечні об`єкти, а тому на нього поширюється дія Закону України Про об`єкти підвищеної небезпеки у відповідності до приписів якого на товариство покладено обов`язок вживати заходів, направлених на запобігання аваріям, обмеження і ліквідацію наслідків та захист людей і довкілля від їх впливу, забезпечувати експлуатацію об`єктів з додержанням мінімально можливого ризику.

Крім того, АТ Одеський припортовий завод включено до реєстру об`єктів підвищеної небезпеки першого класу підвищеної небезпеки.

Наведене на переконання колегії суддів, свідчить про те, що запропонований заявником захід забезпечення позову забезпечить встановлене ст. 50 Конституції України право кожного на безпечне для життя і здоров`я довкілля, дозволить уникнути істотних ризиків техногенно-екологічної катастрофи у регіоні, що є наслідком повного відключення заявника від електропостачання, та одночасно не призведе до очевидної неспіврозмірності між конкретним заходом забезпечення і предметом спірних правовідносин.

В той же час, невжиття відповідних заходів забезпечення позову утруднить можливість для позивача вчиняти дії, направлені на відновлення стану, який існував до порушення його прав. Тобто, існує обґрунтоване припущення про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, що було доведено позивачем у заяві про забезпечення позову.

На переконання суду апеляційної інстанції, у даному випадку невжиття заходів забезпечення позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача та ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Застосування таких заходів забезпечення позову до вирішення спору судом відповідає предмету заявленого позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано виключно на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті позовних вимог.

Крім того, як правильно вказав суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, забезпечення позову у даній справі є тимчасовим заходом, необхідним для попередження подальших неправомірних дій, про усунення яких позивач просить в позові, і такий захід забезпечення позову не вирішує наявності будь-якого права. Вказаний спосіб забезпечення позову покликаний на період вирішення спору по суті з метою зупинення вчинення під час розгляду справи дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки та можуть призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення в разі задоволення позову з огляду на предмет спору, правову природу спірних правовідносин.

До того ж, розглядаючи заяву АТ ОПЗ про забезпечення позову, суд не здійснює розгляд справи по суті спору та не вирішує його, відповідно, посилання скаржника на порушення судами норм матеріального права у сфері регулювання правовідносин на ринку електричної енергії щодо наявності у нього права ініціювати припинення електроживлення споживачу через наявність у споживача заборгованості за спожиту електричну енергію колегією суддів відхиляються.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність судового рішення та остаточний висновок.

Судова колегія звертає увагу на те, що аргументи апелянта переважно зводяться до незгоди з оцінкою доказів, що була здійснена судом першої інстанції в ході вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову, та її переоцінки судом апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.12.2024 у справі №916/5167/24 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго без задоволення.

У зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати апелянта зі сплати судового збору за перегляд ухвали місцевого господарського суду в апеляційному порядку не відшкодовуються.

Керуючись ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.12.2024 у справі №916/5167/24 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений та підписаний 17.02.2025.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Ярош А.І.