ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2025 року м.Дніпро Справа № 904/1995/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024 року у справі №904/1995/24 (суддя Кеся Н.Б.)

за позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, м.Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот", м.Дніпро

про стягнення 823 037,01 грн,-

ВСТАНОВИВ:

06.05.2024 року Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот" основного боргу у сумі 517 326,51 грн, 3% річних у сумі 21 655,59 грн, інфляційних втрат у сумі 184 989,18 грн, пені у сумі 99 065,73 грн та судового збору.

В обґрунтування позову позивач посилався на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором №020755 про постачання теплової енергії від 01.10.2010 року.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024 року у справі №904/1995/24 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот" на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради основний борг у сумі 517 326,51 грн, 3% річних у сумі 21 643,30 грн, інфляційні втрати у сумі 64 155,55 грн, пеню у сумі 69 705,11 грн та судові витрати по справі у розмірі 8102,58 грн.

У решті позову - відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідач свої зобов`язання щодо своєчасної та в повній мірі оплаті отриманої теплової енергії не здійснив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 517 326,51 грн, що підтверджується уточненим розрахунком суми основного боргу та актом звірки взаємних розрахунків від 24.07.2023 року.

Частково відмовляючи у позові, суд послався на невірний розрахунок позивачем розміру пені. Зазначив, що при розрахунку позивач не врахував постанову Кабінету Міністрів України "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" №651 від 27.06.2023 року.

Також суд зазначив, що оскільки умовами укладеного сторонами договору не встановлено нарахування штрафних санкцій за іншій період, ніж це визначено статтею 232 ГК України, станом на 01.07.2023 року обмежувальний 6-ти місячний строк скінчився.

Суд здійснив перерахунок на суму боргу за період з 18.01.2022 року по 30.06.2023 року та визначив пеню в розмірі 69 705,11 грн. Нарахування пені позивачем за період з 01.07.2023 року по 11.10.2023 року суд визнав неправомірним.

Не погодившись з рішенням суду, Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення скасувати у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені та ухвалити нове рішення про їх задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що:

- обставини, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, не припинені; заявлені позивачем позовні вимоги, у тому числі про стягнення пені, є такими, що пред`явлені до суду у межах строку позовної давності, продовженого на строк дії карантину та у подальшому зупиненого на строк дії воєнного стану;

- оскільки судом першої інстанції не встановлена наявність арифметичних помилок при здійсненні розрахунків пені, такий розрахунок є вірним;

- станом на дату звернення до суду з позовною заявою у цій справі жодних законодавчо встановлених обмежень для нарахування пені та пред`явлення позовних вимог про її стягнення не встановлено, тому є вірними висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, крім застосування до неї строку спеціальної позовної давності;

- судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що полягає у застосуванні приписів Цивільного Кодексу України щодо спливу позовної давності без заяви сторони у справі, яка не підлягає застосуванню, а також необґрунтоване незастосування Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану, який підлягав застосуванню.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст.263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2024 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Верхогляд Т.А., суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.

Статтею 247 ГПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.3, п.2 ч.5 ст.12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У даному випадку, з огляду на малозначність справи у розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, враховуючи, що апеляційному перегляду підлягає розгляд питання щодо правильності нарахування позивачем 99 065,73 грн пені, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.10.2024 року відкрито провадження за апеляційною скаргою позивача та постановлено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами у порядку письмового провадження.

Заперечення сторін щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження відсутні.

Дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2020 року між Міським комунальним підприємством "Дніпропетровські міські теплові мережі" (енергопостачальною організацією) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Патріот" (споживачем) укладено договір №020755 про постачання теплової енергії, відповідно до п.1.1 якого енергопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з п.2.1 договору теплова енергія постачається споживачу в обсягах, визначених додатком №1 договору у вигляді гарячої води на такі потреби:

опалення та вентиляція - в період опалювального сезону (175 діб);

гаряче водопостачання - протягом (350 діб);

технологічні потреби - відповідно з виробничою програмою;

кондиціювання повітря - по мірі необхідності.

За умовами п.3.2.2 договору споживач теплової енергії зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені цим договором (п.п.3.2.2).

У п.п.6.1., 6.2 передбачено, що тарифи на теплову енергію, що споживається згідно з цим договором, установлюються Дніпропетровською міською радою народних депутатів.

Тариф для розрахунків за цим договором складає: теплова енергія (1 Гкал) - 244,31 грн.

Відповідно до п.п.7.2, 7.4 договору розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого підписується акт (в 2-х примірниках) на відпуск - отримання теплової енергії по формі додатку 4. Остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію проводиться споживачем впродовж 5 діб після одержання рахунку енергопостачальної організації, яка зобов`язана направити його споживачу не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим. У випадку утворення переплати вона зараховується в рахунок наступних платежів.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однієї із сторін (п.11.4 договору).

З положень договору слідує, що послуги з постачання теплової енергії надавало Комунальне підприємство "Дніпровські міські теплові мережі" Дніпровської міської ради. Однак, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №28/12 від 27.07.2016 року "Про надання дозволу на передачу з балансу КП "Дніпропетровські міські теплові мережі" на баланс КП "Теплоенерго" об`єктів і мереж теплопостачання", акту приймання -передачі об`єктів і мереж теплопостачання, КП "Теплоенерго" отримало від КП "Дніпропетровські міські теплові мережі" засоби для теплопостачання приміщень відповідача.

З огляду на викладене 10.10.2016 року між позивачем та відповідачем підписано додаткову угоду до договору (а.с. 27), предметом якої є зміна енергопостачальної організації та внесення відповідних змін до основного договору у частині його сторін та їх реквізитів.

Отже, на виконання умов договору позивачем здійснено поставку відповідачу теплової енергії протягом опалювальних періодів з листопада 2021 року по березень 2022 року, з листопада 2022 року по березень 2023 року на загальну суму 517 326,51 грн, про що складені акти прийому-передачі послуги за договором №020755 від 01.10.2010 року (а.с 33 зворот, а.с. 34-38), в яких зазначені обсяг та вартість спожитого тепла.

Також позивачем та відповідачем підписані акти споживання теплової енергії за періоди з 18.11.2021 року по 20.12.2021 року, з 20.12.2021 року по 26.01.2022 року, з 26.01.2022 року по 24.02.2022 року, з 24.02.2022 року по 31.03.2022 року, з 07.11.2022 року по 30.11.2022 року, з 30.11.2022 року по 31.12.2022 року, з 31.12.2022 року по 31.01.2023 року, з 31.01.2023 року по 28.02.2023 року, з 28.02.2023 року по 22.03.2023 року (а.с. 29-32).

Відповідно до актів прийому-передачі теплової енергії позивачем виставлені відповідачу рахунки (а.с. 39-43), які були разом з актами направлені на електронну пошту відповідача () (а.с. 44 - 49 зворот).

Згідно з п.7.4. договору остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію проводиться споживачем впродовж 5 діб після одержання рахунку, який направляється енергопостачальною організацією.

Отже, з урахуванням вихідних та неробочих днів, датою початку порушення зобов`язання є:

за листопад 2021 року - акт та рахунок отримано 08.12.2021 року, граничною датою внесення плати є 13.12.2021 року, зобов`язання порушено з 14.12.2021 року;

за грудень 2021 року - акт та рахунок отримано 12.01.2022 року, граничною датою внесення плати є 17.01.2022 року, зобов`язання порушено з 18.01.2022 року;

за січень 2022 року - акт та рахунок отримано 10.02.2022 року, граничною датою внесення плати є 15.02.2022 року, зобов`язання порушено з 16.02.2022 року;

за лютий 2022 року - акт та рахунок отримано 09.03.2022 року, граничною датою внесення плати є 14.03.2022 року, зобов`язання порушено з 15.03.2022 року;

за березень 2022 року - акт та рахунок отримано 12.04.2022 року, граничною датою внесення плати є 18.04.2022 року, зобов`язання порушено з 19.04.2022 року;

за листопад 2022 року - акт та рахунок отримано 09.12.2022 року, граничною датою внесення плати є 14.12.2022 року, зобов`язання порушено з 15.12.2022 року;

за грудень 2022 року - акт та рахунок отримано 06.01.2023 року, граничною датою внесення плати є 11.01.2023 року, зобов`язання порушено з 12.01.2023 року;

за січень 2023 року - акт та рахунок отримано 08.02.2023 року, граничною датою внесення плати є 13.02.2023 року, зобов`язання порушено з 14.02.2023 року;

за лютий 2023 року - акт та рахунок отримано 07.03.2023 року, граничною датою внесення плати є 13.03.2023 року, зобов`язання порушено з 14.03.2023 року;

за березень 2023 року - акт та рахунок отримано 04.04.2023 року, граничною датою внесення плати є 10.04.2023 року, зобов`язання порушено з 11.04.2023 року.

Таким чином, строк виконання вищенаведених зобов`язань, що випливають на підставі спірного договору, є таким, що настав.

Відповідач свої зобов`язання у частині повної та своєчасної оплати отриманої теплової енергії не здійснив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 517 326,51 грн, що підтверджується уточненим розрахунком суми основного боргу (а.с. 74) та актом звірки взаємних розрахунків від 24.07.2023 року ( а.с. 51, 52 зворот), який підписаний з боку позивача.

У разі несвоєчасної оплати за спожиту теплову енергію згідно п.8.2.3 договору нараховується пеня в розмірі 1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Згідно з розрахунком позивача сума пені складає 99 065,73 грн, яка нарахована за кожним актом прийому-передачі послуги окремо з періоди з 18.01.2022 року по 18.07.2022 року, з 16.02.2022 року по 16.08.2022 року, з 15.03.2022 року по 15.09.2022 року, з 19.04.2022 року по 19.10.2022 року, з 15.12.2022 року по 15.06.2023 року, з 12.01.2023 року по 12.07.2023 року, з 14.02.2023 року по 14.08.2023 року, з 14.03.2023 року по 14.09.2023 року, з 11.04.2023 року по 11.10.2023 року.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу суму 21 655,59 грн 3% річних, яка нарахована за період з 18.01.2022 року по 30.04.2024 року та 184 989,19 грн інфляційних втрат за період лютий 2022 року - березень 2024 року.

З метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача досудову вимогу (а.с. 51), яка останнім була залишена без відповіді та задоволення.

Неоплата відповідачем вказаних вище сум боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат стало підставою для звернення позивача з позовом у даній справі.

Причиною звернення з апеляційною скаргою стала незгода позивача з частковою відмовою судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про стягнення пені. В іншій частині зазначене судове рішення не оскаржується.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Частиною 6 ст.19 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У матеріалах цієї справи відсутні заперечення та претензії відповідача, як споживача, щодо факту отримання поставленої позивачем теплової енергії у гарячій воді у спірний період, а також щодо обсягів, якості та термінів її постачання.

Викладене свідчить про те, що позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання з постачання теплової енергії, обумовлені договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято та спожито теплову енергію у вказаних вище обсягах.

Разом з тим, відповідачем не виконано зобов`язання за договором у частині повної та своєчасної оплати поставленої у спірний період теплової енергії у сумі 517 326,51грн та не надано доказів, які б спростовували таке порушення.

Відповідно до ст. 610 ЦКУкраїни порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У даному випадку, у п. 8.2.3 договору про постачання теплової енергії сторони узгодили, що у разі несвоєчасної оплати за спожиту теплову енергію нараховується пеня в розмірі 1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Враховуючи порушення відповідачем зобов`язання з оплати поставленої теплової енергії, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення пеню у загальний період січень 2022 року - жовтень 2023 року у сумі 99 065,73грн.:

за грудень 2021 року - за період з 18.01.2022 року по 18.07.2022 року у сумі 4458,54 грн;

за січень 2022 року - за період з 16.02.2022 року по 16.08.2022 року у сумі 8789,97 грн;

за лютий 2022 року - за період з 15.03.2022 року по 15.09.2022 року у сумі 7705,35 грн;

за березень 2022 року - за період з 19.04.2022 року по 19.10.2022 року у сумі 12229,69 грн;

за листопад 2022 року - за період з 15.12.2022 року по 15.06.2023 року у сумі 8246,16 грн;

за грудень 2022 року - за період з 12.01.2023 року по 12.07.2023 року у сумі 14375,15 грн;

за січень 2023 року - за період з 14.02.2023 року по 14.08.2023 року у сумі 18246,86 грн;

за лютий 2023 року - за період з 14.03.2023 року по 14.09.2023 року у сумі 15866,99 грн;

за березень 2023 року - за період з 11.04.2023 року по 11.10.2023 року у сумі 9147,01грн.

Місцевий господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення пені, послався на визначений ч.6 ст.232 ГК України шестимісячний строк на її стягнення та прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 69 705,11грн. за період з 18.01.2022 року по 30.06.2023 року у зв`язку з тим, що підстави для нарахування пені після закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), в даному випадку відсутні.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що у нарахуванні і стягненні пені необхідно окремо оцінювати період таких нарахувань та строк пред`явлення вимоги до суду.

За висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 20.08.2020 року у справі №902/959/19, зазначено, що законодавець надав право сторонам у господарському договорі самостійно визначати розмір штрафних санкцій (пені, штрафу) та граничні строки їх нарахування у випадку порушення стороною прийнятого на себе зобов`язання. У випадку відсутності таких спеціальних умов у договорі, діє ч.6 ст.232 ГК України, яка передбачає, що строк нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Водночас, приписами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане, натомість застосування строку позовної давності щодо пені регулюється ст. ст. 254, 258 ЦК України.

Таким чином, якщо строк нарахування пені в порядку, передбаченому ст. 232 ГК України, може бути змінений за згодою сторін, то спеціальний строк позовної давності в один рік, передбачений ст. 258 ЦК України, зокрема його початок, перебіг та закінчення - ні. Перебіг позовної давності завжди розпочинається на наступний день після дня, в який зобов`язання повинно було бути виконаним.

Якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Враховуючи те, що сторонами не визначений інший період нарахування пені в договорах, тому судом дійсно застосовується шестимісячний, унормований ч. 6 ст. 232 ГК України, період нарахування.

Разом з тим, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

У цьому зв`язку колегія суддів також враховує, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

У даному випадку сторонами не було заявлено про сплив позовної давності, тому у суду були відсутні підстави для її застосування.

Одночасно колегія суддів враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

У даній справі зміст укладеного між сторонами договору свідчить про те, що позивач є виконавцем послуги з постачання теплової енергії, а відповідач є споживачем зазначеної послуги. Вказані послуги у розумінні чинного законодавства України є комунальними послугами, а отже регулюються нормами Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" 12.03.2020 року на всій території України було встановлено карантин, дія якого тривала до червня 2023 року.

Відповідно до п.п. 4 п. 3 розд. ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Дія п.п. 4 п. 3 розд. ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", з урахуванням вищевикладеного, у частині правовідносин, що виникли на підставі договору, укладеного сторонами, розповсюджується на відповідача.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" №651 від 27.06.2023 року, з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року на всій території України відмінений карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З огляду на положення п.п. 4 п. 3 розд. ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) " №530-ІХ від 17.03.2020, заборона нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги тривала до 30.07.2023 року.

З цих підстав, позовні вимоги щодо пені підлягають частковому задоволенню із стягненням її з відповідача у загальному розмірі 8 212,80 грн, з яких: 1339,29 грн. за період з 31.07.2023 року по 14.08.2023 року за рахунком за січень 2023 року; 3585,84 грн. за період з 31.07.2023 року по 14.09.2023 року за рахунком за лютий 2023 року та 3287,67 грн. за період з 31.07.2023 року по 11.10.2023 року за рахунком за березень 2023 року.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд наведеного не врахував та допустив неправильне застосування норм матеріального права, яке полягало у неправильному тлумаченні закону та незастосуванні положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" що, у свою чергу, призвело до визначення судом невірної суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача .

Так, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для нарахування пені за період з 18.01.2022 року по 30.06.2023 року, який припадав на дію карантину та про відсутність підстав для стягнення пені після закінчення його дії, зокрема, за період з 31.07.2023 року, пославшись на закінчення обмежувального шестимісячного строку.

Колегія суддів враховує, що згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Однак, відповідно до частини четвертої зазначеної статті Кодексу суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо досліджуваної справи, то з урахуванням положень наведених норм та фактичних обставин справи, апеляційний суд вважає, що у даному випадку, наявні підстави для застосування ч. 4 ст. 269 ГПК України та перегляду справи не лише у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, оскільки, як зазначено вище, місцевим господарським судом неправильно застосовані норми матеріального права та невірно визначено суму пені, яку відповідач повинен сплатити позивачу.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою цієї статті Кодексу передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У справі, що розглядається, невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, встановленим обставинам справи, а також невірне застосування судом норм матеріального права призвело до ухвалення помилкового рішення у відповідній частині.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024 року у справі №904/1995/24 підлягає зміні у мотивувальній частині з викладенням її змісту у редакції даної постанови, а також у зміні резолютивної частини рішення.

Доводи скаржника, покладені в обґрунтуванням апеляційної скарги, знайшли підтвердження у частині наявності підстав для стягнення з відповідача пені за загальний період з 31.07.2023 року - 11.10.2023 року за рахунками за січень - березень 2023 року.

Між тим, в іншій частині доводи скарги є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм чинного законодавства України.

Відповідно до ст.129 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, з огляду на результат апеляційного перегляду справи, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 275, 277, 282 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024 року у справі №904/1995/24 змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення у редакції даної постанови.

Викласти абзац 2 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот" (49087, м.Дніпро, вул.Червонопартизанська, буд. 1, ) на користь Комунального підприємства "Теплоегнерго" Дніпровської міської ради (49081, м.Дніпро, пр.Слобожанський, буд. 29, офіс 504, ) основний борг у сумі 517 326,51 грн, 3% річних у сумі 21 643,30 грн, інфляційні втрати у сумі 64 155,55 грн, пеню у сумі 8 212,80 грн, судові витрати по справі у розмірі 7 336,06 грн."

У решті рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024 року у справі №904/1995/24 - залишити без змін.

Видачу наказу на виконання даної постанови, з урахуванням відповідних реквізитів, доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков