ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2025 р. Справа№ 910/9295/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Барсук М.А.

Пономаренка Є.Ю.

без участі представників сторін, у спрощеному провадження у відповідності до вимог ст. 247 Господарського процесуального кодексу України розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни

на рішення господарського суду міста Києва від 24.10.2024

у справі №910/9295/24 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Візард ЛТД"

до фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни

про стягнення 621 743, 42 грн,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 621 743,42 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.10.2024 позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Візард ЛТД" заборгованість у розмірі 125 875 (сто двадцять п`ять тисяч вісімсот сімдесят п`ять) грн 72 коп., 3% річних у розмірі 3 982 (три тисячі дев`ятсот вісімдесят дві) грн 75 коп., інфляційні втрати у розмірі 5 993 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто три) грн 88 коп., пеню у розмірі 24 649 (двадцять чотири тисячі шістсот сорок дев`ять) грн 01 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 926 (одна тисяча дев`ятсот двадцять шість) грн 02 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи належним чином доведено порушенням відповідачем умов договорів поставки №233 від 01.09.2020 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 125 875,72 грн яка підлягає задоволенню. В частині вимог щодо стягнення 3% річних, інфляційних та пені, судом було здійснено власних перерахунок, оскільки позивачем здійснено розрахунок на загальну суму заборгованості та без урахування початкової дати виникнення боргу за кожною видатковою окремо.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, фізична особа-підприємець Коваль Ольга Петрівна звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.10.2024 по справі №910/9295/24 в частині задоволення позову товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Візард ЛТД" до фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни про стягнення 37, 95 грн 3% річних та 529, 47 грн пені, відмовити товариству з обмеженою відповідальністю "Фірма "Візард ЛТД" в задоволенні позову та стягненні з фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни 567, 42 грн, що включає в себе: 37, 95 грн - 3% річних та 529, 47 грн - пеня. Зменшити нараховану до стягнення з фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни пеню 80% - до 4 823, 91 грн. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Візард ЛТД" на користь фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни судові витрати, що понесені скаржником в суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги розрахунки відповідача наведені у відзиві на позовну заяву. Окрім того, судом першої інстанції безпідставно не було зменшено розмір пені, тому скаржник просить зменшити розмір пені на 80% - до 4 823,91 грн.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2024 апеляційну скаргу у справі №910/9295/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2024 витребувано у господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9295/24. Відкладено вирішення питання щодо вчинення процесуальних дій, передбачених параграфом 2 глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни на рішення господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі №910/9295/24 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.

21.11.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/9295/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни на рішення господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі №910/9295/24 залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків шляхом подання доказів про сплату судового збору у розмірі 3633, 60 грн, подання до суду відповідної заяви про усунення недоліків. Роз`яснено скаржнику, що при невиконанні вимог даної ухвали апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

12.12.2024 через канцелярію суду скаржником на виконання вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху було подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 року було прийнято до розгляду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.09.2020 між товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Візард ЛТД" (далі - постачальник) та фізичною особою-підприємцем Коваль Ольгою Петрівною (далі - покупець) укладено договір поставки №233 (далі - договір) (а.с.7-11).

За умовами договору, постачальник зобов`язується систематично доставляти і передавати на умовах у встановлені цим Договором строки продовольчу та (або) непродовольчу продукцію (далі - товар) у власність покупця, а покупець зобов`язується приймати товар у власність і оплачувати його на умовах цього договору. (п.1.1. договору).

Згідно з п.1.6. договору право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін товарної (товарно-транспортної або видаткової) накладної, яка засвідчує факт передачі товару постачальником та його отримання покупцем. Датою поставки вважається дата передачі постачальником товару покупцю.

Поставка товару покупцю здійснюється окремими партіями силами (в т.ч. транспортом) та за рахунок постачальника на умовах DDP у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" (в редакції 2010 року) та на підставі прийнятих постачальником до виконання замовлень покупця. (п.2.1. договору)

Відповідно до п.5.5. договору оплата поставленого товару здійснюється протягом 45 робочих днів з дати поставки. Здійснення розрахунків проводиться у понеділок, середу та п`ятницю щотижня орієнтуючись на дату настання платежу.

Загальна суму цього договору обумовлюється сумами, зазначеними у накладних (товарно-транспортній або видатковій накладній) на кожну партію товару, що були поставлені протягом строку дії цього договору, з урахуванням коригувань вартості повернутих, неякісних, неналежних товарів згідно з вимогами цього договору. (п.5.6. договору).

На виконання умов договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар, що підтверджується підписаними представниками позивача та відповідача видатковими накладними (а.с.6,13,89,94),

- №Б000000830 від 17.04.2023 (фактична дата отримання відповідачем 18.04.2023) на суму 45327,36 грн;

- №Б000000995 від 01.05.2023 (фактична дата отримання відповідачем 02.05.2023) на суму 58874,16 грн;

- №Б000001061 від 08.05.2023 (фактична дата отримання відповідачем 09.05.2023) на суму 20058,72 грн;

- №Б000001194 від 22.05.2023 (фактична дата отримання відповідачем 23.05.2023) на суму 20076,72 грн, а також наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними (а.с.14-17,90-93,95-100).

З пояснень позивача та відповідача вбачається, що ФОП Коваль Ольгою Петрівною вищевказаний товар було оплачено частково, а саме на суму 18 461,24 грн за видатковою накладною №Б000000830.

Так, судом першої інстанції встановлено, що за відповідачем утворилась заборгованість з оплати поставленого позивачем товару за вказаними документами на загальну суму 125 875,72 грн. (за видатковими накладними: №Б000000830, №Б000000995, №Б000001061, №Б000001194). Зазначена сума не заперечується й самим відповідачем.

Оскільки відповідачем не було в повному обсязі оплачено та порушено строки оплати за поставлений товар, передбачені договорами, позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення заборгованості, 3% річних, інфляційних та пені.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи, належним чином доведено, наявність заборгованості у відповідача за неналежне виконання умов договору, в частині своєчасної та повної оплати за товар, в зв`язку з чим вимоги позивача щодо стягнення основного боргу, а також 3% річних, інфляційних та пені, за розрахунком суду є обґрунтованими та доведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Положеннями ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 527 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Як вже зазначалось на виконання умов договору поставки, позивачем було поставлено відповідачу товар за видатковими накладними, а відповідачем було прийнято товар без зауважень:

- №Б000000830 від 17.04.2023 (фактична дата отримання відповідачем 18.04.2023) на суму 45327,36 грн, з урахуванням часткової оплати в розмірі 18461,24 грн) заборгованість становить 26 866,12 грн.;

- №Б000000995 від 01.05.2023 (фактична дата отримання відповідачем 02.05.2023) на суму 58874,16 грн;

- №Б000001061 від 08.05.2023 (фактична дата отримання відповідачем 09.05.2023) на суму 20058,72 грн;

- №Б000001194 від 22.05.2023 (фактична дата отримання відповідачем 23.05.2023) на суму 20076,72 грн, а також наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними (а.с.14-17,90-93,95-100).

Дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена позивачем сума заборгованості підтверджена наявними доказами в повному обсязі, за відсутності у матеріалах справи доказів сплати вказаної заборгованості, а тому позовні вимоги правомірно були задоволенні щодо стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 125875,72 грн.

Відносно вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3993,54 грн, інфляційних втрат у розмірі 5993,88 грн та пені у розмірі 485 880,28 грн, колегія судів зазначає наступне зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, за умовами п.1.6. та п.5.5. договору, останнім днем виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленого товару за видатковими накладними, та строки нарахування є:

№Б000000830 від 17.04.2023 на суму боргу 26 866,12 грн останній день оплати 20.06.2023, першим днем прострочення є 21.06.2023, останнім днем нарахування є 21.12.2023;

№Б000000995 від 01.05.2023 на суму 58 874,16 грн останній день оплати 04.07.2023, першим днем прострочення 05.07.2023 останнім днем нарахування 05.01.2024;

№Б000001061 від 08.05.2023 на суму 20 058,72 грн останній день оплати 11.07.2023, першим днем прострочення є 12.07.2023 останнім днем нарахування 12.01.2024;

№Б000001194 від 22.05.2023 на суму 20 076,72 грн останній день оплати 25.07.2023, першим днем прострочення є 26.07.2023 останнім днем нарахування 26.01.2024.

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних, інфляційних втрат колегія суддів зазначає, що вказані нарахування позивачем здійснено на загальну суму заборгованості та без урахування початкової дати виникнення боргу за кожною видатковою накладною окремо, тому судом першої інстанції правомірно було перераховано, та задоволено вимоги в частині стягнення інфляційних розмірі 5993,88 та 3% річних в сумі 3982,75 грн за періоди з липня 2023 по червень 2024.

В частині позовних вимог щодо стягнення пені, колегія суддів зазначає, що вказані нарахування позивачем здійснено на загальну суму заборгованості та без урахування початкової дати виникнення боргу за кожною видатковою накладною окремо, а також кінцевий строк нарахування визначений понад шести місяців.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. (частина 3 статті 549 ЦК України).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Також, відповідно до ч.2 ст.343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань " визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Умовами п.8.5 договору сторони передбачили, що якщо було порушено строки сплати за товар більш ніж на 1 (один) банківський день, постачальник має право на стягнення з покупця штрафної пені у 1% вартості товару за кожен день такого прострочення протягом всього прострочення.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що застосування в тексті господарського договору формулювання «за кожен день прострочення» не можна вважати встановленням іншого, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

У разі використання в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення» за відсутності застережень про період чи строк, за який нараховується пеня, таке нарахування припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Зазначений висновок викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 (провадження № 12-79гс23)

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки сторони в договорі визначили нарахування пені без будь-яких додаткових умов, які свідчили б про визначення в них іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, тому пеня за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Отже, колегія суддів перевіривши нарахування пені здійснений судом першої інстанції, вважає його арифметично вірним, розрахованим по кожній накладній окремо в період визначений ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, яка в загальній сумі становить 24 649,01 грн., за розрахунком:

За накладною №Б000000830 від 17.04.2023 на суму боргу 26 866,12 грн за період з 21.06.2023 по 20.12.2023 = 5 471,86 грн;

За накладною №Б000000995 від 01.05.2023 на суму боргу 58 874,16 грн за період з 05.07.2023 по 03.01.2024 =11 538,94 грн.;

За накладною №Б000001061 від 08.05.2023 на суму боргу 20 058,72 грн за період з 12.07.2023 по 30.01.2024 = 4180,01;

За накладною №Б000001194 від 22.05.2023 на суму боргу 20 076,72 грн за період з 26.07.2023 по 24.01.2024 =3701,94 грн.

Доводи апеляційної скарги, щодо невірного нарахування пені, колегія суддів вважає необґрунтованими та помилковими тому задоволенню не підлягають, а в частині відмови суду першої інстанції в задоволенні клопотання щодо зменшення пені на 80%, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не було надано ні до суду першої інстанції, ні до апеляційної скарги достатніх доказів, які могли б свідчити про поважність причин неналежного виконання зобов`язання, винятковість обставин чи невідповідності розміру стягуваної неустойки (пені) наслідкам порушення зобов`язання.

Також апелянтом не надано доказів, які могли б свідчити про майновий стан сторін та соціальну значущість підприємства, що мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 24.10.2024 року у справі № 910/9295/24, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Коваль Ольги Петрівни на рішення господарського суду міста Києва від 24.10.2024 р. у справі № 910/9295/24 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 24.10.2024 р. у справі № 910/9295/24 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

Матеріали справи № 910/9295/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Барсук

Є.Ю. Пономаренко