ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2025 р. м. Рівне Справа № 918/1034/24

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Торчинюка В.Г., при секретарі судового засідання Гупалюк О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія" Універсальна"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРІНФОРМТРЕЙД"

про стягнення в сумі 100 811 грн 00 коп.

учасники провадження у справі не забезпечили явку сторін в судове засідання

Описова частина:

В листопаді 2024 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна" звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРІНФОРМТРЕЙД" третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська Страхова Група" про стягнення заборгованості в сумі 100 811 грн 07 коп.

Ухвалою суду від 15 листопада 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

26 листопада 2024 року через підсистему електронний суд Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УСГ" подано заяву про долучення письмових пояснень до матеріалів справи та розгляд справи за відсутності представника.

Ухвалою суду від 03 грудня 2024 року відкладено розгляд справи по суті на 14 січня 2025 року.

Ухвалою суду від 14 січня 2025 року відкладено розгляд справи по суті на 11 лютого 2025 року.

31 січня 2025 року через підсистему електронний суд Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УСГ" подано письмові пояснення щодо неможливості виконання вимог ухвали суду від 14.01.2025 року.

В судове засідання 11 лютого 2025 року позивач та відповідач не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про, місце та час судового засідання повідомлені належним чином.

Судом також, встановлено, що позивач та відповідач належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку електронного листа в їх електронний кабінет.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання відзиву у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 9 ст. 165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи наведене, клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Мотивувальна частина:

04 січня 2022 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Універсальна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту "АВТОКАСКО" № 3001/394/000001.

Відповідно до пункту 1.1 Договору предметом договору страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом "DAF", державний номерний знак " НОМЕР_1 ". Зазначена угода підписана уповноваженими представниками її сторін та скріплена печаткою Компанії.

Згідно пункту 4 договору строк його дії встановлений з 04 січня 2022 року по 04 січня 2023року.

З матеріалів справи вбачається, що 11.10.2022 року, сталася дорожньо-транспортна пригода у місті Джурджулешти (Молдова) за участю автомобіля "MAN TGX", державний номерний знак " НОМЕР_2 " з напівпричепом "MERCERON M-343SM", державний номерний знак " НОМЕР_3 ", під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля "DAF", державний номерний знак " НОМЕР_1 ".

Відповідно до Матеріалів поліції, пояснень учасників дорожньо-транспортної пригоди та фото з місця дорожньо-транспортної пригоди, винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди є ОСОБА_2 .

При цьому, позивач зазначає, що згідно відповіді Головного сервісного центру МВС України транспортний засіб "MAN TGX", державний номерний знак " НОМЕР_2 " належить ОСОБА_3 .

Проте, 20.06.2013 року стосовно зазначеного транспортного засобу видано свідоцтво про реєстрацію для поїздки за кордон на Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРІНФОРМТРЕЙД" на підставі договору оренди ВТІ № 212409 від 20.06.2013 року у зв`язку з чим позивач пред`явлено даний позов саме до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРІНФОРМТРЕЙД".

Таким чином, позивач посилаючись на частину 1 статті 1172 ЦК України просить суд, позов задовольнити та стягнути з відповідача 100 811 грн 70 коп. страхового відшкодування за завдану шкоду його працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Частиною 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зважаючи на викладене, охоронюваний законом інтерес характеризується такими ознаками: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає відповідача.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Тобто інтерес позивачів має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право особи на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Надаючи оцінку доводам Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна", покладеним в основу позовних вимог, суд зазначає таке.

Предметом розгляду позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" є стягнення з відповідача завданих збитків в розмірі 100 811 грн 70 коп.

Відповідно до положень статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон), обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 1 Закону, страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно з ст. 5 Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 993 ЦК України, яка кореспондується з ст.27 Закону України "Про страхування", передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З матеріалів справи вбачається, що станом на 11.10.2022 року транспортний засіб "MAN TGX" державний номерний знак " НОМЕР_2 " зареєстрований за ОСОБА_3 (лист Головного сервісного центру МВС України від 06.12.2023 року № 20698 а.с. 74)

Крім того, вказаним листом додатково проінформовано, що 20.06.2013 року стосовно зазначеного транспортного засобу видано свідоцтво про реєстрацію для поїздки за кордон на Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРІНФОРМТРЕЙД" на підставі договору оренди ВТІ № 212409 від 20.06.2013 року. Інших будь - яких доказів щодо права власності Т/З або його розпорядженням суду не надано.

Так, ухвалою суду від 14.01.2025 року запропоновано позивачу подати суду до 11.02.2025 року: інформацію з підтверджуючими документами щодо дійсності договору оренди ВТІ № 212409 від 20.06.2013 року станом на 11.10.2022 року; інформацію щодо наявності трудових відносин ОСОБА_1 з Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРІНФОРМТРЕЙД" станом на 11.10.2022 року.

Проте, 31 січня 2025 року від позивача надійшли письмові пояснення, згідно яких останній не має можливості надати витребуван6у інформацію в силу відповіді керівника Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРІНФОРМТРЕЙД".

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

При цьому, в матеріалах справи відсутні клопотання позивача щодо витребування таких відомостей.

Також суд критично ставиться до припущення позивача, що винуватець ДТП ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах з ТОВ "УКРІНФОРМТРЕЙД", оскільки а ні в поясненнях з місця події, а ні вбудь - яких інших матеріалах така інформація не міститься.

Також, у матеріалах справи відсутні докази та позивачем не доведено суду, що у відповідача є відповідне право володіння та користування транспортним автомобіля "MAN TGX", державний номерний знак " НОМЕР_2 " з напівпричепом "MERCERON M-343SM", державний номерний знак " НОМЕР_3 ".

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що вказаний транспортний засіб належить громадянці ОСОБА_3 .

Отже, для застосування до спірних відносин положень статей 1187 та 1172 ЦК України необхідна така складова, як доказ, що особа, яка керує транспортним засобом, виконує свої трудові (службові) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки, або водій.

З цього приводу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 05.12.2018 по справі №426/16825/16-ц.

За цих обставин, суд вважає, що позивачем не доведено підстав покладення обов`язку сплатити спірних коштів на відповідача як роботодавця, який при цьому не є власником відповідного транспортного засобу.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими закон пов`язує можливість стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 100 811 грн 70 коп., суд приходить до висновку про те, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у вигляді сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-79, 91, 123, 129, 202, 222, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 13 лютого 2025 року.

Суддя Вадим Торчинюк