ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2025м. ХарківСправа № 922/3269/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Усатої В.В.

при секретарі судового засідання Корнух В.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова (бул. Б. Хмельницького, 36-А, м. Харків, 61099)
до 1.Харківської міської ради (майдан Конституції, 7, м. Харків, 61003) , 2.Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (майдан Конституції, 16, м. Харків, 61003) , 3.Шувалова Миколи Вікторовича ( АДРЕСА_1 )
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним та зобов`язання повернути
за участю представників:

прокуратури Ширін С.М.

відповідача -1 не з`явився;

відповідача-2 не з`явився;

відповідача-3 - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Керівник Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Шувалова Миколи Вікторовича, в якому просить:

- Визнати незаконним та скасувати п. 36 додатку до рішення 15 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 25.04.2012 № 713/12;

- Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, від 24.09.2012 № 4895-В-С, укладений між Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діє Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Шуваловим Миколою Вікторовичем (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 2774;

- Зобов`язати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради () нежитлові приміщення 1-го поверху № 17-:-22, загальною площею 107,2 кв. м., розташовані у житловому будинку літ. А-5" за адресою: АДРЕСА_2 , а Харківську міську раду зобов`язати прийняти вищевказане нерухоме майно;

- Судові витрати покласти на відповідачів та стягнути за такими реквізитами: Харківська обласна прокуратура, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету- 0901010.

Згідно з вимогами частини 6 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

На виконання вищевказаних вимог процесуального закону, 18.09.2024 Господарський суд Харківської області звернувся до Департаменту реєстрації Харківської міської ради та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із запитом щодо надання інформації стосовно місця реєстрації ОСОБА_1 .

26.09.2024 від Департаменту реєстрації Харківської міської ради до суду надійшла відповідь на запит за вх. № 24278 разом з інформаційною довідкою, згідно якої місцем реєстрації ОСОБА_1 є: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3269/24. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено підготовче засідання на 14 жовтня 2024 року о 12:45 год.

03.10.2024 від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшла відповідь на запит за вх. 24914, відповідно до якої місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване з 23.09.1987 по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3 .

В судовому засіданні 14.10.2024 на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 04.11.2024 о 12:30 год.

В судовому засіданні 04.11.2024 на підставі ч. 3 ст. 177 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів; на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 09.12.2024 о 11:00 год.

В судовому засіданні 09.12.2024 на підставі п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.01.2025 о 11:45 год.

В судовому засіданні 13.01.2025 на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 20.01.25 о 11:15 год.

В судовому засіданні 20.01.2025 на підставі п.3. ч.2. ст. 183 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.01.2025 виправлено описку в протокольній ухвалі від 20.01.2025 по справі №922/3269/24, вказавши вірні дату та час проведення наступного судового засідання з розгляду справи по суті - "03" лютого 2025 р. о 12:00.

В судовому засіданні 03.02.2025 присутній представник прокуратури підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Інші учасники справи своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили.

Разом з цим, матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, а тому суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи доказів для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Водночас, суд звертає увагу на те, що явка сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, а брати участь у судових засіданнях є правом учасників справи, що встановлено ст. 42 ГПК України. Окрім того, за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вказано в позовній заяві, Немишлянською окружною прокуратурою м. Харкова вивчено питання додержання вимог законодавства з питань законності відчуження державного та комунального майна, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17.

Встановлено, що Шевченківською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000064 від 22.03.2023 за частиною 2 статті 364 КК України.

Під час досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23 в Архівному відділі Харківської міської ради отримано ряд приватизаційних справ, у тому числі, щодо приватизації ФО-П Шуваловим М.В. нежитлових приміщень, розташованих за адресою: вул. Харківських Дивізій, 17 у м. Харкові (Немишлянський р-н).

Вивченням зазначеної приватизаційної справи № 1997 встановлено, що 17.08.2001 Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради та приватним підприємцем Шуваловим М.В. укладено договір № 443 оренди нежитлового приміщення (будівлі) (далі за текстом «Договір»).

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. Договору № 443, предметом договору є нежитлове приміщення (будівля) об`єкт оренди, право на оренду якого отримано Орендарем на підставі рішення виконкому Харківської міської ради № 1421 від 17.08.2001, а саме, нежитлове приміщення (будівля), площею 107,2 кв. м., розташоване за адресою: вул. Харківських Дивізій, 17, літ. «А-5».

Згідно з п. 3.1. Договору, вартість об`єкту оренди станом на дату підписання Договору склала 53 500,00 грн.

Пунктом 4.5. Договору Орендар зобов`язується використовувати орендоване нежитлове приміщення (будівлю) під виробництво у відповідності з його призначенням та умовами цього Договору.

Відповідно до п.п. 4.9., 4.10., 4.13. Договору Орендар зобов`язаний своєчасно здійснювати капітальний і поточний ремонт орендованого нежитлового приміщення (будівлі). У разі проведення капітального ремонту отримати письмову згоду Орендодавця (п. 4.9.).

Здійснювати реконструкцію і перепланування нежитлового приміщення (будівлі), улаштування окремих входів по окремим проєктам, які розроблені спеціалізованими проєктними організаціями і узгоджені з Управлінням містобудування та архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності відповідного рішення Харківського міськвиконкому і письмової згоди Орендодавця.

Після проведення перепланування або реконструкції, що потягло за собою заміну конструктивних елементів приміщення (будівлі), замовити за власний рахунок в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» технічний паспорт на це приміщення (будівлю) і не пізніше 3-х місяців після закінчення ремонтних робіт надати його Орендодавцю (п. 4.10).

Оформити (в строк до 10 днів) у встановленому порядку договір на право тимчасового користування земельною ділянкою, у тому числі, на умовах оренди, на якій розташовано нежитлове приміщення (будівля)(п. 4.13.).

Пунктами 6.3. та 6.6. Договору передбачено, що приватизація об`єкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства (п. 6.3.).

При приватизації Орендар має право на компенсацію невід`ємних поліпшень оренди, здійснених ним за рахунок власних коштів, лише при умові наявності: 1) письмової згоди Орендодавця; 2) проєктно-кошторисної документації; 3) актів приймання виконаних будівельних робіт; 4) копій платіжних документів, що підтверджують здійснені Орендарем розрахунки за виконані будівельні роботи та придбані матеріали (п. 6.6.).

Пунктами 8.1., 8.8. Договору передбачено, що останній діє з 17.08.2001 по 17.08.2002. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору протягом 30 днів після закінчення його строку, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах.

Згідно Акту прийому-передачі до орендного користування нежитлового приміщення (будівлі) від 17.08.2001, що є додатком вищевказаного Договору, нежитлове приміщення, загальною площею 107,2 кв. м., що передано в оренду приватному підприємцю Шувалову М.В., розташоване на 1 поверсі 5-поверхового житлового будинку літ. «А-5» за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17, має центральне опалення, водопровід, каналізацію, однак, потребує проведення ремонту.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22393542 від 06.04.2009, що міститься в матеріалах вищевказаної приватизаційної справи № 1997, встановлено, що 03.04.2009 Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності Територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради (комунальна власність) на нежитлові приміщення 1-го поверху № 17 -:- 22, загальною площею 107,2 кв.м., розташовані в житловому будинку літ. «А-5» за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17, (реєстраційний номер 26837571). Реєстрацію здійснено на підставі Свідоцтва про право власності (б/н) від 25.03.2009, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради.

Крім того, в матеріалах вищевказаної приватизаційної справи № 1997 є Додаткова угода № 11 до вищевказаного Договору оренди нежитлового приміщення № 443 від 17.08.2001, укладена між Орендодавцем - Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Орендарем- ФО-П Шуваловим М.В. на підставі звернення останнього вх № 4274 від 10.03.2011, якою Сторони змінили строк дії Договору та визначили його до 17.03.2012.

Поряд з цим, 06.12.2011 ФО-П Шуваловим М.В. на ім`я начальника Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради направлено заяву щодо розгляду питання приватизації орендованого приміщення за адресою: вул. Харківських Дивізій, 17 у м. Харкові, літ. «А-5», загальною площею 107,2 кв. м. відповідно до Договору № 443 оренди нежитлового приміщення (будівлі) від 17.08.2001 (вх. № 20668).

З листа Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради від 21.12.2011 № 5340/0/27-11, адресованого начальнику Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради як відповідь на лист останнього щодо можливості приватизації ФО-П Шуваловим М.В. нежитлових приміщень, загальною площею 107,2 кв.м., розташованих за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17, встановлено, що вищевказані нежитлові приміщення, загальною площею 107,2 кв.м., знаходяться у багатоповерховому житловому будинку по вул. Харківських Дивізій, 17 у м. Харкові, тому не можуть бути використані під виробництво, як зазначено у Договорі № 443 оренди нежитлових приміщень.

Також, нежитлові приміщення не мають окремого входу.

Отже, прокуратура зауважує, що Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради заперечувало проти викупу зазначених нежитлових приміщень.

Намір ФО-П Шувалова М.В. використовувати спірні приміщення під виробництво також підтверджується Свідоцтвом про сплату єдиного податку, серії Є № 828718 від 01.01.2012, виданого Державною податковою інспекцією у Комінтернівському районі м. Харкова терміном до 31.05.2012, в якому зазначено, що видами діяльності суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи Шувалова М.В. є виробництво верхнього одягу (18.22.0); оптова торгівля одягом (51.42.1.). Місцем здійснення діяльності зазначено адресу: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17, літ. «А-5».

Поряд з цим, Комунальне підприємству «Жилкомсервіс» листом № 304/2/07-05 від 10.01.2012 повідомило Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради та Департамент житлового господарства, що останнє не заперечує щодо приватизації ФО-П Шуваловим М.В. нежитлових приміщень, загальною площею 107,2 кв.м., розташованих за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17.

17.03.2012 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФО-П Шуваловим М.В. укладено Додаткову угоду № 13 до договору оренди нежитлового приміщення (будівлі) № 443 від 17.08.2001, якою сторони домовилися Договір оренди нежитлового приміщення (будівлі) № 433 від 17.08.2001 викладено в новій редакції, а саме:

Відповідно до пункту 1.1. Договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення першого поверху № 17-:-22, площею 107,2 кв. м. в п`ятиповерховому будинку (технічний паспорт КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» інвентарна справа № 58088 від 11.06.2007), яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: вул. Харківських Дивізій, 17, літ. «А-5» у м. Харкові.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що майно передається в оренду з метою використання: виробництво.

Згідно з умовами п. 3.1. Договору, вартість об`єкту оренди склала 94 739,00 грн без ПДВ (станом на 18.04.2012).

Пункт п. 4.7. Договору передбачає, що змінювати стан орендованого майна Орендар зобов`язаний виключно за письмовою згодою Орендодавця.

Відповідно до пункту 4.8. Договору Орендар зобов`язаний здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою Орендодавця. За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою Орендодавця при наявності узгодженої проєктнокошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.

Здійснювати реконструкцію орендованого майна за письмовою згодою Орендодавця за свій рахунок по окремим проєктам, які розроблені спеціалізованими проєктними організаціями і узгоджені з Управлінням містобудування та архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.

Після проведення перепланування або реконструкції, згідно встановленого порядку, що потягло за собою заміну конструктивних елементів приміщення (будівлі), замовити за свій рахунок в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» технічний паспорт на це приміщення (будівлю) і не пізніше 1-го місяця після закінчення ремонтних робіт надати його Орендодавцю з метою внесення змін до договору оренди (п. 4.8).

Згідно з умовами п. 5.3. Договору, Орендар має право за письмовою згодою Орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою Орендодавця, Орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.

Відповідно до пункту 10.1. Договір діє з 17.03.2012 по 17.03.2013.

Крім того, Сторонами Договору 17.03.2012 складено у новій редакції Акт приймання-передачі орендних приміщень, де зазначено, що ФО-П Шувалов М.В. приймає в орендне користування нежитлові приміщення 1-го поверху № 17-:-22, загальною площею 107,2 кв.м., розташовані у багатоповерховому житловому будинку літ. «А-5» за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17.

Поряд з цим, 16.02.2012 (фактично, через 2 місяці після отримання відмови Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради щодо викупу спірних нежитлових приміщень) ФО-П Шувалов М.В. повторно звернувся до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради з заявою щодо розгляду питання приватизації орендованого приміщення за адресою: вул. Харківських Дивізій, 17, літ. «А-5», загальною площею 107,2 кв. м., відповідно до договору № 443 оренди нежитлового приміщення (будівлі) від 17.08.2001 (вх. № заяви 2643 від 16.02.2012).

Вищевказаний лист даних щодо обладнання ФО-П Шуваловим М.В. окремого входу у зазначені приміщення та використання об`єкту приватизації за інших цільовим призначенням, окрім як для виробництва, не містив.

Крім того, з листа Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківський області № 65100-1-5194/65101 від 03.06.2024 встановлено, що ФОП Шувалов М.В. (РНОКПП - НОМЕР_2 ), який здійснює господарську діяльність, за адресою: АДРЕСА_4 , на обліку у відділі запобігання надзвичайним ситуаціям по Немишлянському району Харківської МТГ Харківського РУ (далі ВЗНС) не перебуває, перевірки не проводились, декларацію відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки до органів Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області не подавав.

Звернення від ФО-П Шувалова М.В. стосовно розгляду проектної документації щодо влаштування засобів протипожежного захисту (систем пожежогасіння, пожежної сигналізації, оповіщення про пожежу та управління евакуацією людей, протидимного захисту, пожежного спостереження, вогнезахисної обробки будівельних конструкцій (виробів, матеріалів), автоматизованих систем раннього виявлення загрози надзвичайних ситуацій та оповіщення населення у разі їх виникнення на нежитлові приміщення 1-го поверху № 17-:-22, що розташовані у житловому будинку літ. «А-5» за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17, до Головного управління та ВЗНС не надходили.

На думку прокуратури, вищевказане вкотре підтверджує факт невжиття ФО-П Шуваловим М.В. будь-яких заходів, спрямованих на облаштування спірного нерухомого майна згідно вимог діючого законодавства, у тому числі, щодо обладнання окремого входу.

Втім, на підставі вказаного звернення, 25.04.2012 на 15 сесії 6 скликання Харківською міською радою прийнято рішення № 713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова», яким дозволено ФО-П Шувалову М.В. приватизувати спірний об`єкт нерухомого майна, що складається з нежитлових приміщень 1-го поверху, загальною площею 107,2 кв.м., розташованих у житловому будинку за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17, шляхом викупу (пункт 36 Рішення).

При цьому, як зауважено прокуратурою, ФО-П Шуваловим М.В. не надано жодних документів, які б давали йому право на приватизацію вищевказаних нежитлових приміщень.

Водночас, відповідно до статті 6 Житлового кодексу України передбачено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Окрім того, згідно Додатку Б «Терміни та визначення понять» до ДБН В.2.2-15-2005 (Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення), у редакції станом на момент виниклих спірних правовідносин, нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду. Є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Відповідно до пункту 2.50 ДБН В.2.2-15-2005 «Нежитлові поверхи (приміщення)» у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків допускається розміщувати приміщення: адміністративні, магазинів роздрібної торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, відділень зв`язку загальною площею не більше 700 кв.м, банків, магазинів і кіосків з продажу преси, поліклінік, жіночих консультацій, рентгено-стоматологічних кабінетів (в разі забезпечення вимог НРБУ (v0062282-97); роздавальних пунктів молочних кухонь, юридичних консультацій і нотаріальних контор, загсів, філій бібліотек, виставкових залів, контор житлово-експлуатаційних організацій, фізкультурно-оздоровчих занять загальною площею до 150 кв.м, культурно-масової роботи з населенням (для проведення лекцій, зборів, бібліотек-читалень, кімнат для індивідуальних занять, роботи гуртків, прийому громадян депутатами тощо), дитячих художніх шкіл, центрів соціального захисту населення, центрів зайнятості населення базового рівня до 50 відвідувачів і до 15 співробітників центрів, а також груп короткотривалого перебування дітей дошкільного віку (крім цокольного поверху).

Водночас, код КВЕД 18.22.0 «Виробництво верхнього одягу» не віднесено до переліку, передбаченого пунктом 2.50 Державних будівельних норм України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2- 15-2005, у редакції станом на момент виниклих спірних відносин.

Разом з цим, 28.04.2012 ФО-П Шувалов М.В. звернувся до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради з заявою про приватизацію (вих. № 2202).

Крім того, 28.04.2012 ФО-П Шувалов М.В. звернувся до Управління комунального майна та приватизації з листом (вх. № 7776 від 28.04.2012), у якому просив доручити проведення оцінки для приватизації вказаного майна ФО-П Буйницькому М.В.

На підставі вищевказаного листа наказом начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 28.04.2012 № 1314 Відділу перетворення форм власності доручено зареєструвати заяву ФО-П Шувалова М.В. про приватизацію орендованих нежитлових приміщень за адресою: вул. Харківських Дивізій, 17 у м. Харкові.

Водночас, наказом начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 28.04.2012 № 1315 доручено суб`єкту оціночної діяльності ФО-П Буйницькому М.В. проведення оцінки вартості нежитлових приміщень, розташованих за адресою: вул. Харківських Дивізій, 17 у м. Харкові, з метою їх подальшої приватизації шляхом викупу.

На підставі вищевказаного наказу ФО-П Буйницький М.В. склав звіт про оцінку нерухомого майна, відповідно до якого вартість нежитлових приміщень, загальною площею 107,2 кв.м., розташованих за адресою: вул. Харківських Дивізій, 17 у м. Харкові, станом на 30.04.2012 складає 94 739 грн без ПДВ.

Разом з цим, прокуратура зауважує, що у вказаному звіті відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаній нежитловій будівлі, у тому числі невід`ємні поліпшення. Крім того, середньозважений фізичний знос складає 34%. У графі «Вартість покращень» Паспорта сертифіката об`єкта незалежної оцінки зазначено «0».

08.05.2012 суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Муніципальна приватна агенція» в особі оцінювача Мігунової Я.В. рецензовано вищевказаний звіт про оцінку майна, складений ФО-П Буйницьким М.В., та визнано таким, що може бути використаний згідно мети оцінки.

Надалі, наказом начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради № 1730 від 25.05.2012 затверджено висновок про вартість об`єкту оцінки нежитлових приміщень, розташовані за адресою: вул. Харківських Дивізій, 17 у м. Харкові, орендованих ФО-П Шуваловим М.В., з метою їх подальшої приватизації шляхом викупу.

У подальшому, 24.09.2012 між ФО-П Шуваловим М.В. та Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради укладено договір № 4895-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФО-П Шуваловим М.В., відповідно до якого ФО-П Шувалов М.В. придбав у власність (приватизував) нежитлові приміщення 1-го поверху № 17-:-22, загальною площею 107,2 кв.м., розташовані у житловому будинку літ. «А-5» за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17, за суму 113 686, 80 грн (з ПДВ).

Пункт 3.3. Договору № 4895-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.09.2012 передбачає, що розрахунки за об`єкт приватизації здійснюються «Покупцем» шляхом безготівкового перерахування грошових коштів в сумі 113 686, 80 грн. на розрахунковий рахунок Управління комунального майна та приватизації.

Поряд з цим, згідно умов п. 5.3. Договору оренди № 443 від 17.08.2001 (у редакції Додаткової угоди № 13 від 17.03.2012), Орендар має право за письмовою згодою Орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою Орендодавця, Орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.

Однак, Договір № 4895-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.09.2012 не містить інформації щодо наявності будь-яких поліпшень орендованого майна з боку Орендаря, які будуть зараховані у вартість об`єкта нерухомості під час його викупу Відповідачем у справі, що також, свідчить про відсутність відповідних невід`ємних поліпшень, тим паче на 25 відсотків його ринкової вартості, на момент оформлення договору купівлі-продажу спірного майна.

З огляду на викладене, прокуратура наполягає на тому, що приватизація спірного майна відбулася з порушенням передбаченої процедури, зокрема, у зв`язку із фактичним не проведенням невід`ємних поліпшень, які могли бути покладені в основу застосування такого способу приватизації, як викуп. А отже, рішення Харківської міської ради від 25.04.2012 № 713/12 в частині відчуження ФО-П Шувалову М.В. шляхом викупу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а саме, нежитлових приміщень 1-го поверху № 17-:-22, загальною площею 107,2 кв.м., розташованих у житловому будинку літ. «А-5» за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17 (пункт 36 Рішення) є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 4, 29 Закону України «Про приватизацію державного майна» (який діяв на час викупу), ст.ст. 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Водночас, за твердженнями прокуратури, договір купівлі-продажу від 24.09.2012 № 4895-В-С суперечить вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним, а приватизоване майно має бути повернуто територіальній громаді м. Харкова.

Отже, вказані вище обставини стали підставою для звернення керівника Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова до суду з відповідним позовом, в якому просить: визнати незаконним та скасувати п. 36 додатку до рішення 15 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 25.04.2012 № 713/12; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, від 24.09.2012 № 4895-В-С, укладений між Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діє Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Шуваловим Миколою Вікторовичем (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 2774; зобов`язати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради () нежитлові приміщення 1-го поверху № 17-:-22, загальною площею 107,2 кв. м., розташовані у житловому будинку літ. А-5" за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17, а Харківську міську раду зобов`язати прийняти вищевказане нерухоме майно.

Щодо правого обґрунтування необхідності представництва інтересів держави у суді Немишлянською окружною прокуратурою м. Харкова у спірних правовідносинах, зазначено наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація «інтересів держави» може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі № 806/1000/17).

Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Згідно із ст. 327 ЦК України та ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст. 7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2016 у справі № 916/2129/15 щодо аналогічних правовідносин за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс Строй» про витребування майна зазначено наступне.

Так, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування комунального майна із володіння ТОВ «Аверс Строй» є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом повернення до комунальної власності об`єктів комунальної власності, які були передані із порушенням чинного законодавства.

Окрім цього, Верховний Суд України у постановах від 02.11.2016 у справі № 6- 2161цс16, від 23.11.2016 у справі № 3-1058гс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц зазначали, що воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Таким чином, право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування. Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру приватизації не буде відображати волю територіальної громади як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16 Суд дійшов висновку, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала безперешкодне володіння загальнонародними благами та ресурсами.

У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів.

У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор позивачем в інтересах держави, зокрема і від імені територіальної громади як власника земельної ділянки промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та інших призначень.

За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним.

Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (стаття 41 Конституції України).

Крім того, застосовуючи принцип «справедливого балансу» між «суспільними» та «приватними» інтересами, суд дійшов висновку про порушення у відповідних правовідносинах.

Згідно зі ст. ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Таким чином, Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування. Наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/ функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Повноваження прокуратури, у тому числі щодо представництва інтересів держави в суді, встановлені Основним Законом України, не можуть бути передані законом будь-яким іншим державним органам.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про прокуратуру» функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами; делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.

Аналогічна позиція висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 05.06.2019 у справі № 3-234/2018.

Чинним законодавством не допускається збіг в одній особі позивача і відповідача (правова позиція ВС України, наведена в ухвалі від 02.03.2011 у справі № 6-58303- св10).

З урахуванням того, що Харківська міська рада представляє інтереси Харківської міської територіальної громади, однак у даному випадку вона є відповідачем у справі, оскільки саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і Управління, прокурор самостійно подає цей позов.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд (постанова від 15.01.2020 по справі № 698/119/18).

Крім цього, Верховний Суд у складі колегії суддів КЦС ухвалою від 24.11.2021 передав справу № 483/448/20 на розгляд ВП ВС, оскільки вважав за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові КГС ВС від 27.01.2021 № 917/341/19, відповідно до якого прокурор має право звертатися до суду в інтересах держави в особі міської ради, а не зазначати її в якості відповідача у справі.

У п. п. 7.19, 7.21 постанови від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 ВП ВС послалась на власні попередні висновки, згідно з якими у разі оскарження прокурором одночасно і рішення органу влади про надання земельної ділянки в оренду, і договору оренди землі, прокурор виступає у такій справі позивачем, а орган, який ухвалив відповідне рішення та став стороною договору оренди виступає відповідачем (див. постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 40), від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункти 26-30)). З матеріалів означеної справи вбачалось, зокрема, що інтереси держави порушено внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, наділеним повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, незаконного рішення. Прокурор вказав, що оскільки саме місцева рада допустила порушення інтересів у спірних правовідносинах, то ця рада не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави у тих самих відносинах, тобто звернутися до суду з відповідним позовом, а саме з вимогами: про визнання незаконним і скасування тих пунктів рішення ради, які передбачали включення спірної земельної ділянки до переліку тих, право оренди яких виставляється на торги для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та про затвердження відповідного проєкту землеустрою; про визнання недійсним протоколу проведення земельних торгів з продажу права оренди земельної ділянки, на підставі якого переможцем визначено відповідачку; про визнання недійсним відповідного договору оренди землі та зобов`язання відповідачки повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді.

У зв`язку з цим, ВП ВС, з огляду на вказану практику, не погодилась з доводами касаційної скарги про те, що прокурор не підтвердив підстави для представництва інтересів держави у вказаній справі.

Вказана позиція кореспондується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, у якій Судом зазначено, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів.

У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 за результатами розгляду справи № 925/1133/18.

Таким чином, враховуючи викладене обґрунтування та зважаючи на те, що звернення прокурора до суду з цим позовом спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність, суд вважає, що прокуратурою підтверджено наявність підстав для представництва інтересів держави та звернення до суду із вказаним позовом.

Щодо підсудності спору господарському суду, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 20 ГПК України, справи у спорах щодо приватизації майна відносяться до юрисдикції господарських судів, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

У вказаному пункті відсутня вказівка на суб`єктний склад сторін.

Пункт 2 є окремим пунктом частини 1 статті, незалежним від п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України та передбачає розгляд господарськими судами спорів, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи, у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо приватизації майна, крім справ про приватизацію державного житлового фонду.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані з приватизацією державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду), в тому числі спори про визнання недійсними відповідних актів органів місцевого самоврядування та органів приватизації, а також спори зі справ, що виникають з корпоративних відносин.

Зазначені справи підвідомчі господарським судам і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Тож при визначенні юрисдикції цієї справи слід виходити з характеру та змісту спірних правовідносин, у межах яких і за захистом яких звернувся прокурор.

Отже, з урахуванням характеру спірних правовідносин, а також наявності прямої вказівки закону на вид судочинства, у якому має розглядатись така категорія справ, спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, у тому числі, до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Відповідна правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 903/456/18 у правовідносинах, які є подібними, адже також виникли у спорі щодо правомірності відчуження органом місцевого самоврядування комунального майна поза межами приватизаційної процедури.

Аналогічної правової позиції Велика Палата Верховного Суду дотримується і в постанові від 12 травня 2020 року у справі № 925/308/18.

З огляду на викладене, вказана справа підсудна саме Господарському суду Харківської області, не зважаючи на те, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 04.01.2017 внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФО-П Шувалова М.В. Підстава: власне рішення.

Разом з цим, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Так, у спірному рішенні Харківської міської ради зазначено, що його прийнято на підставі законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11 (далі Програма).

Відповідно до п. 5.4 вказаної програми продаж об`єктів групи А здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та цієї Програми шляхом викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом.

Орендар має переважне право на викуп орендованого майна, якщо ним за згодою орендодавця здійснені за рахунок власних коштів поліпшення, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менше 25 відсотків залишкової вартості майна (будинки, споруди, приміщення) (п.5.7).

Відповідно до ч. 2 ст. 345 ЦК України та ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація об`єкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація проводиться з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 6 ст. 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна», з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано.

У відповідності з ч. 2 ст. 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна», об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.

Частиною 2 статті 16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс).

Статтею 4 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності є, відповідно, органи приватизації, створені місцевими Радами.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Надання згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень здійснюється в порядку, визначеному Фондом державного майна України або місцевою радою.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону, орендар, який виконав умови, передбачені частиною другою цієї статті, має право на приватизацію об`єкта шляхом викупу.

Як зазначалось вище, порядок викупу встановлений ФДМУ.

Згідно з п.п. 3.3., 7.15. Порядку продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженого ФДМУ від 02.04.2012 № 439, у разі коли на участь в аукціоні з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, зазначений об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу.

А у разі коли на конкурс з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, такий об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта.

Відповідно до п. 8.1. Порядку, викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Згідно з п. 8.2. Порядку, ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, установлюється на підставі результатів його оцінки.

Як зазначено вище оцінка майна, яке підлягає приватизації проводиться відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою КМУ № 1891 від 10.12.2003.

Відповідно до п. 63 Методики (в редакції на час викупу), вимоги цього розділу поширюються на випадки проведення оцінки об`єктів у матеріальній формі (крім земельних ділянок та об`єктів незавершеного будівництва) з метою їх приватизації як окремого індивідуально визначеного майна, застави та іншого відчуження відповідно до законодавства.

Згідно з п. 67 Методики, вартість орендованого нерухомого майна під час приватизації на аукціоні (конкурсі) або шляхом викупу у разі прийняття рішення про компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок власних коштів за час оренди, визначається на підставі оцінки його ринкової вартості та ринкової вартості невід`ємних поліпшень орендованого майна.

Для визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень орендованого нерухомого майна розраховується різниця між ринковою вартістю нерухомого майна на дату оцінки виходячи з ринкової вартості подібного майна з урахуванням невід`ємних поліпшень, що здійснені орендарем, та його ринковою вартістю на дату оцінки виходячи з ринкової вартості подібного майна, яке не містить зазначених поліпшень. Ринкова вартість невід`ємних поліпшень орендованого нерухомого майна визнається у сумі, що не перевищує фактично сплаченої суми коштів орендаря у здійснення ідентифікованих невід`ємних поліпшень. Під час оцінки встановлюється питома вага часток держави та орендаря у ринковій вартості орендованого нерухомого майна.

Для продажу нерухомого майна, яке перебуває в оренді, на аукціоні (конкурсі) та щодо якого прийнято рішення про компенсацію невід`ємних поліпшень, його ринкова вартість та ринкова вартість поліпшень, визначені на дату оцінки, є початковою вартістю такого майна.

У разі коли в процесі продажу початкова вартість орендованого нерухомого майна зросла, покупець оплачує кошти за державну частку в об`єкті приватизації, які дорівнюють фактичній ціні продажу орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, за вирахуванням ринкової вартості таких поліпшень, визначеної під час оцінки.

У разі коли в процесі продажу ціна продажу орендованого нерухомого майна зменшилася порівняно з його початковою вартістю, покупець сплачує кошти за державну частку в об`єкті приватизації, яка дорівнює фактичній ціні продажу орендованого нерухомого майна, скоригованій з урахуванням питомої ваги державної частки у ньому, визначеній у процесі оцінки. Втрата вартості орендованого нерухомого майна в процесі такого продажу визнається його економічним зносом.

Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, встановлюється Фондом державного майна. Цим Порядком також визначається процедура ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря.

Зазначений порядок встановлений ФДМУ, а саме Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затверджений наказом ФДМУ від 27.02.2004 № 377.

Відповідно до п. 1.1. Порядку, цей Порядок установлює вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення (далі - орендоване нерухоме майно), під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

Згідно з п. 2.1. Порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна (далі - ідентифікація поліпшень) є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.

Відповідно до п. 2.2. Порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:

- договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;

- погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;

- аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;

- довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;

- інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

Відповідно до системного аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що Харківська міська рада дійсно має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу.

При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що у даному випадку ФО-П Шувалов М.В. жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді не здійснював.

Вищевказане також підтверджується п. 3.1. Договору № 443 від 17.08.2001 у редакції Додаткової угоди № 13 від 17.03.2012 де зазначено, що вартість об`єкту оренди складає 94 739 грн. без ПДВ., яка є аналогічною вартості на момент укладення договору № 4895-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФО-П Шуваловим М.В. від 24.09.2012.

У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ФО-П Шувалова М.В. з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.

ФО-П Шувалов М.В. до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна та приватизації, не подавав документи, передбачені п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, зокрема, письмова згода орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти; погоджена орендодавцем проектно-кошторисна документація на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції, аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря, довідка, видана орендарем та завірена аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат.

Таким чином, Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем.

Тобто, відповідне рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

Разом з цим, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 дійшла висновку, щодо ефективності способу захисту та наявності підстав для визнання незаконним та скасування рішення міської ради (п.п. 116, 141-149 постанови ВП ВС у справі № 925/1133/18).

Так, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо прокурор вважає, що порушення інтересів держави полягає у незаконній зміні категорії земель за цільовим призначенням, то вимога про визнання незаконним та скасування Рішення Черкаської міської ради від 17.11.2016 (у частині зміни цільового призначення земельної ділянки) є належною та ефективною, оскільки вказаним рішенням фактично органом місцевого самоврядування неправомірно визначено статус земельної ділянки, а як наслідок і її подальше відчуження. Таким чином, прокурор може звертатися з позовом про визнання незаконним і скасування такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 (п.п. 111-117).

З урахуванням викладеного, оскарження у даному випадку рішення міської ради є ефективним та належним способом захисту.

Так, статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада Харківської області.

При цьому, ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Харківська міська об`єднана територіальна громада як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Отже, воля територіальної громади, як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади (такої ж позиції дотримується ВП ВС у постановах від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, а також ВС у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20).

Таким чином, здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15.

Враховуючи викладене, відповідне рішення Харківської міської ради щодо приватизації спірних нежитлових приміщень по вул. Харківських Дивізій, 17 у м. Харкові шляхом викупу підлягає визнанню незаконним та скасуванню, приватизаційний договір визнанню недійсним, а незаконно приватизований об`єкт нерухомого майна поверненню законному власнику (Харківській міській територіальній громаді).

При цьому слід наголосити, що обраний спосіб приватизації не тільки є незаконним, а й суперечить інтересам держави та територіальної громади, оскільки не проведення конкурсного продажу об`єктів (аукціон або конкурс) виключає можливість отримати за об`єкт приватизації більше ринкової вартості, адже на аукціон або конкурс такий об`єкт виставляється з початковою вартістю, що дорівнює ринкової та в ході їх проведення ціна продажу може збільшитись.

Така ситуація з умисним не проведенням конкурсного продажу об`єктів суперечить меті, принципам та завданням приватизації щодо максимального наповнення бюджету, зазначеним у законодавстві, зокрема ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» та Програмі.

Приватизаційне законодавство відповідає принципу правової визначеності, тобто є чітким, однозначним і зрозумілим. Це означає, що орендар комунального майна не може не знати порядку та підстав для приватизації шляхом викупу.

При цьому, орендар обізнаний з умовами договору оренди комунального майна, зокрема, щодо порядку здійснення поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди.

Тобто, в силу об`єктивних обставин орендар, проявивши розумну обачність, знає про те, що майно є власністю територіальної громади, має спеціальний статус та порядок відчуження.

Таким чином, воля та волевиявлення орендаря формується з чіткого розуміння меж його цивільних прав на комунальне майно та відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди.

У свою чергу, таке волевиявлення виражається в юридично значущій дії поданні заяви про приватизацію шляхом викупу. Подання згаданої заяви є ініціативними діями особи щодо початку спрощеної процедури приватизації для органу місцевого самоврядування порівняно з проведенням аукціону.

Крім того, Управління комунального майна та приватизації та Орендар (ФО-П Шувалов М.В.) були обізнані про порушення процедури приватизації шляхом викупу орендарем, а не шляхом аукціону чи конкурсу, адже в договорі купівлі-продажу наявні посилання на Програму приватизації, у якій зазначено що викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом.

Право на викуп об`єкта набувається лише за умови проведення невід`ємних поліпшень вартістю понад 25 відсотків вартості об`єктів приватизації, а ФО-П Шувалов М.В. таких поліпшень не проводив, відповідні документи не оформлював, до Управління не надавав.

Вищевказані дії свідчать, зокрема, про усвідомлення незаконності згаданої приватизації ФО-П Шуваловим М.В., як особою, що розраховує на помилку або співучасть у порушенні закону з боку органу місцевого самоврядування.

Отже, з урахуванням конкретних обставин спірних правовідносин, суд вважає, що вимога про визнання незаконним і скасування відповідного пункту рішення Харківської міської ради, на підставі якого укладено приватизаційний договір, відповідає критерію правомірності та ефективності обраного способу захисту порушеного права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо наявності визначених законом підстав для приватизації відповідного нерухомого майна.

Зокрема, такого ж висновку дійшла ВП ВС у постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21.

Так, у вказаній справі Судом зазначено, що обраний прокурором спосіб захисту шляхом оскарження рішення (наказу) уповноваженого органу про передачу об`єкту в комунальну власність безпосередньо передбачений у п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України та, за встановлених судами конкретних обставин справи, є достатнім і ефективним у спірних правовідносинах, відповідає правовій природі відносин учасників спору.

Зокрема, Судом зазначено, що відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15-16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 5.5). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57) та від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40)).

Серед способів захисту порушених прав та інтересів законодавець у пункті 10 частини другої статті 16 ЦК України розрізняє визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз наведених правових норм підтверджує, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою цивільного права.

У п. 64 постанови від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 ВП ВС сформулювала такий правовий висновок: «Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення ради було здійснено державну реєстрацію права власності, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним, як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав, можуть бути предметом розгляду в господарських судах».

Також слід зазначити, що належними відповідачами у справі за позовом про визнання недійсним договору є всі сторони оспорюваного правочину (вказаний правовий висновок сформульовано в постановах ВП ВС від 23.11.2021 у справі № 641/5523/19, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21).

За приписами ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Правовий статус суб`єктів права різних форм власності ґрунтується на єдиних конституційних принципах. Разом із тим правовий статус кожного з них має особливості, що і характеризують того чи іншого суб`єкта права власності як такого.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності як у тому, що є загальним для них, так і в його особливостях відповідно до законів, дія яких на них поширюється.

Підставам виникнення та припинення права власності присвячені гл.гл. 24, 25 ЦК України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

При цьому, за загальним правилом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Усі підстави виникнення права власності можна поділити на первісні і похідні способи. В основу цього поділу може бути покладений критерій волі (коли визначальне значення має воля на виникнення права власності, її відсутність) та критерій правонаступництва (коли значення має наявність або відсутність правонаступництва при виникненні права власності).

Первісними вважаються такі способи набуття права власності, при яких право власності на річ виникає вперше або незалежно від волі попереднього власника.

Похідні способи характеризуються тим, що право власності переходить від однієї особи до іншої (правонаступництво) та виникає внаслідок взаємного волевиявлення цих осіб.

При цьому, таке волевиявлення виникає спочатку у однієї сторони (ініціатора) та адресується іншій, яка, у свою чергу, може виразити власне волевиявлення.

До похідних способів набуття права власності належать договори, спрямовані на передачу майна у власність, перехід майна в порядку спадкування, приватизація державного і комунального майна (ст. 345 ЦК України).

Отже, при приватизації державного і комунального майна волевиявлення наявне як у покупця, так і у продавця такого майна.

Згідно з абз. 15 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Слід зазначити, що волю юридичних осіб виражають її органи. Так само і волю держави й інших публічних утворень виражають відповідні органи (державної влади, влади АРК, місцевого самоврядування).

При цьому, на відміну від приватних осіб, територіальні громади реалізують право комунальної власності через відповідні органи місцевого самоврядування, які в силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Втім, варто зазначити, що дії та рішення органу місцевого самоврядування не завжди відповідають волі та інтересам територіальної громади як власника комунального майна.

Так, Верховний Суд України у постановах від 02.11.2016 у справі № 6-2161цс16, від 23.11.2016 у справі № 3-1058гс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц зазначали, що воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.

Тож, право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування. Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру приватизації не буде відображати волю територіальної громади як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.

Визначення добросовісності набуття майна у власність необхідно через поняття дії, зокрема вольової, що вимагає точнішого уявлення про волю, її формування та зовні для того, щоб завдяки цьому особа мала можливість діяти і цим набути для себе права та обов`язки.

Так, воля приватної особи формується шляхом усвідомлення нею того, що відбудеться, її прагнень та бажань цього і їх виразу в такій формі, щоб вони стали зрозумілими і сприйнятими іншими особами. Тому об`єктивно існують дві фази такого психодієвого процесу воля та волевиявлення.

Усталеним є уявлення про волю як про внутрішній намір особи, спрямований на реалізацію певної правової мети, психічне регулювання поведінки особи, що полягає в детермінованому та мотивованому бажанні досягнення поставленої мети, у виборі рішення, розробці шляхів, засобів та докладанні зусиль для їх здійснення.

Отже, внутрішня воля полягає у формуванні мотиву, уявленні про правову мету правочину, прагненні її досягнення, обранні способу для цього.

Процес формування волі людини, спрямований на вчинення правочину, проходить три стадії: виникнення потреби та усвідомлення способів її задоволення; вибір способу задоволення потреби; прийняття рішення про вчинення правочину. Усе це визначає усвідомлення особою відповідності її майбутніх дій правовим вимогам.

Оскільки воля, будучи внутрішнім бажанням особи вчинити правочин, є проявом її психологічної діяльності, про неї можна судити лише за її зовнішнім виявом волевиявленням. Завдяки цьому вона стає доступною для сприйняття іншими особами.

Тобто воля та волевиявлення пов`язані між собою та мають значення для правочину, так як втілюються в дію, що породжує права та обов`язки в особи.

Від усвідомлення волі людини залежить здійснення нею тієї або іншої дії, якій можна надати відповідну юридичну оцінку.

Якщо воля виражається зовні у волевиявленні, то важливою є її форма. Значення набуває проблематика форми правочину, що має значення для визначення волі втіленою.

Існує загальне правило про те, що доведення волі особи до відома інших осіб сторін правочину має відбуватися у спосіб, передбачений законом, для запобігання негативним наслідкам у вигляді недійсності правочину.

Воля як психічний процес формується вільно, і правил щодо порядку її формування не існує. Урешті-решт вона трансформується у волевиявлення і вже на цій стадії важливе усвідомлення особою тих меж, за які не допустимо виходити при виявленні нею своєю волі.

Тобто воля особи має певним шляхом корегуватися або вміститися в дозволену правову площину. Цей процес безпосередньо залежить від правосвідомості, правової культури особи.

При цьому право досить широко визначає ці межі, а критерії їх встановлення і додержання абсолютно зрозумілі будь-якій особі. Зокрема, ст. 13 ЦК України встановлює обов`язок особи утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, вчинення дій з наміром завдати шкоди іншій особі тощо.

Усі ці вимоги, на які має орієнтуватися воля, безпосередньо пов`язані із формуванням добросовісності в діях особи, яку ст. 3 ЦК України визначено як одну із найважливіших цивілістичних засад.

Недобросовісність є хибою (пороком) правочину, оскільки в ньому відсутня душа. Застосувати до нього закон, розрахований на добросовісний правочин, означало б не лише не виконати закон, а й допустити його порушення, допустити глум над ним.

Отже, добросовісність дій особи варто визначати виходячи з її дій, що виявляють її волю та волевиявлення, а також формуються відповідно до усвідомлення меж, за які не допустимо виходити.

Характеризуючи критерій добросовісності набуття права власності на комунальне майно шляхом викупу у приватизаційній процедурі, необхідно виходити з того, що приватизаційне законодавство відповідає принципу правової визначеності, тобто є чітким, однозначним і зрозумілим. Це означає, що орендар комунального майна не може не знати порядку та підстав для приватизації шляхом викупу.

При цьому орендар обізнаний з умовами договору оренди комунального майна, зокрема щодо порядку здійснення поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди.

Тобто в силу об`єктивних обставин орендар, проявивши розумну обачність, знає про те, що майно є власністю територіальної громади, має спеціальний статус та порядок відчуження.

Таким чином, воля та волевиявлення орендаря формується з чіткого розуміння меж його цивільних прав на комунальне майно та відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди.

У свою чергу, таке волевиявлення виражається в юридично значущій дії поданні заяви про приватизацію шляхом викупу.

Крім того, подання цієї заяви є ініціативними діями особи щодо початку спрощеної процедури приватизації для органу місцевого самоврядування порівняно з проведенням аукціону.

Такі дії свідчать про їх недобросовісність у зв`язку з усвідомленням незаконності особою, що розраховує на помилку або співучасть у порушенні закону з боку органу місцевого самоврядування.

Статтею 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо, зокрема, незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, визначеною ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності спірного правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених ч.ч. 1-2 ст. 203 цього Кодексу, а саме:

- невідповідність змісту договору вимогам законодавства: ч. 2 ст. 345 ЦК України, ст. 11, ст. 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, ст. ст. 1, 2, 4, 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», Програмі;

- невідповідність змісту договору інтересам держави, а саме порушенні таких, визначених ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного майна» основоположних принципів приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу;

-відсутність у сторін правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності на вчинення правочину не у спосіб, визначений законом (за відсутності передбачених законом конкурсних процедур).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Так, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Входячи з положень ст.ст. 203, 216 ЦК України вимогу щодо реституції за недійсним правочином можливо пред`явити лише стороні договору.

У постанові від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19 КГС ВС відмітив, що належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц.

У зв`язку з вищевикладеним, спірний договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 24.09.2012 № 4895-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФО-П Шуваловим М.В., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 2774 підлягає визнанню недійсним.

Щодо скасування державної реєстрації, слід зазначити, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

З урахуванням вищенаведеного, визнання недійсним договору купівлі-продажу має наслідком скасування державної реєстрації та припинення прав власності на них.

Таким чином, в даному випадку найбільш ефективним способом захисту порушеного права є визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради щодо приватизації спірного об`єкту нерухомого майна, визнання недійсним укладеного приватизаційного договору та повернення спірного майна законному власнику - Харківській міській територіальній громаді.

Крім того, слід врахувати, що продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачених ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Порушення Харківською міською радою умов та порядку приватизації призвели не тільки до можливих економічних збитків (недоотримання територіальною громадою коштів від відкритого продажу майна конкурентним способом), а позбавили інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості придбати комунальне майно на відкритому конкурсі, створили для них і орендаря несправедливі умови конкуренції на ринку продажу комунального майна. При цьому орендар, відповідно, отримав непередбачені законом привілеї викупити майно неконкурентним способом.

Харківська міська рада, розпорядившись таким чином майном, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови орендаря, який орендував комунальне майно і не здійснив його невід`ємних поліпшень, і інших потенційних покупців комунального майна, фактично протиправно позбавивши останніх права на участь у приватизації.

Отже, суд вважає, що в даному випадку, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна з володіння територіальної громади.

У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, повернення у власність територіальної громади майна, незаконно відчуженого органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб.

Крім того, Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008).

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Виходячи з вищевикладеного, у правовідносинах щодо купівлі-продажу комунального майна без дотримання умов та порядку приватизації, відсутній критерій законності та добросовісності набуття майна у власність.

Отже, в даному випадку позбавлення володільця нерухомого майна не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності, оскільки спірний об`єкт нерухомого майна був отриманий Відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства.

Таким чином, гарантії, передбачені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідачів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п. 36 додатку до рішення 15 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 25.04.2012 № 713/12.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.09.2012 № 4895-В-С, укладений між Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діє Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Шуваловим Миколою Вікторовичем (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 2774.

Зобов`язати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради () нежитлові приміщення 1-го поверху № 17-:-22, загальною площею 107,2 кв. м., розташовані у житловому будинку літ. А-5" за адресою: АДРЕСА_2 , а Харківську міську раду зобов`язати прийняти вищевказане нерухоме майно.

Стягнути з Харківської міської ради (майдан Конституції, 7, м. Харків, 61003, ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, буд. 4, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету- 0901010) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (майдан Конституції, 16, м. Харків, 61003, ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, буд. 4, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету- 0901010) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, буд. 4, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету- 0901010) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Прокуратура (позивач): Керівник Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова (бул. Б. Хмельницького, 36-А, м. Харків, 61099).

Відповідач-1: Харківська міська рада (майдан Конституції, 7, м. Харків, 61003, ).

Відповідач-2: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (майдан Конституції, 16, м. Харків, 61003, ).

Відповідач-3: Шувалов Микола Вікторович ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Повне рішення складено "13" лютого 2025 р.

Суддя В.В. Усата

справа № 922/3269/24