ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2025 р. м. Київ Справа № 911/2109/24

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., за участю секретаря судового засідання Друккера Д.Д., дослідивши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Планета РС Бородянка»

до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «Строй-Буд»

про стягнення 1 116 150, 08 грн

Учасники судового процесу:

від позивача: Сокур С.О.;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Планета РС Бородянка» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «Строй-Буд» про стягнення заборгованості за договором поставки № 20 від 23.07.2021 у загальному розмірі 1 116 150, 08 грн, з яких: 691 599, 58 грн основна заборгованість, 61 827, 11 грн штрафна санкція (подвійна облікова ставка НБУ), 61 017,47 грн 3% річних та 301 705, 92 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що стягувана сума утворилася внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати отриманого товару за договором поставки, що стало підставою для додаткового нарахування та вимог про стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.08.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Планета РС Бородянка» залишено без руху.

27.08.2024 до суду від позивача надійшов супровідний лист від 21.08.2024, до якого долучено уточнену позовну заяву з додатками до неї, а також докази направлення такої заяви відповідачу. Дослідивши матеріали заяви про усунення недоліків в сукупності із позовною заявою, суд встановив, що після усунення недоліків та виконаних позивачем розрахунків змінилася ціна позову. Так відповідно до прохальної частини позовної заяви в редакції доданої до супровідного листа, позивач просив суд стягнути з ТОВ Будівельна компанія «Строй-Буд» 1 116 150, 08 грн (сума зменшилася): - 691 599, 58 грн основна заборгованість; - 61 827, 11 грн штрафна санкція (подвійна облікова ставка НБУ); - 61 017, 47 грн 3 % річних; - 301 705, 92 грн інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.09.2024 (суддя Шевчук Н.Г.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2109/24. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, у зв`язку із чим надано відповідачу строк для подачі відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. Призначено підготовче засідання на 03.10.2024.

Частиною 5 ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до відомостей про наявність зареєстрованого «Електронного» кабінету ЄСІТС, ТОВ Будівельна компанія «Строй-Буд» не має зареєстрованого «Електронного кабінету» в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС.

Згідно з ч. 4 ст. 89 ЦК України, відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, з урахуванням того, що у відповідача відсутній зареєстрований електронний кабінет в окремій підсистемі «Електронного суду» ЄСІТС, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 02.09.2024 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Попова Дем`яна, буд. 26-А, приміщ. 149, м. Ірпінь, Київська обл., 08205.

Однак, зазначене потове відправлення повернулось на адресу Господарського суду Київської області 07.10.2024 із відміткою працівника поштової установи на довідці ф.20 про причини повернення «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Суд звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку суду. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Крім того суд зазначає, що судом протягом розгляду справи направлялись на адресу-місцезнаходження відповідача ухвали-повідомлення про дату та час розгляду справи.

З урахуванням зазначеного вище, Господарський суд Київської області зазначає, що судом було вжито усіх належних та достатніх заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи судом.

03.10.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача і його представника.

03.10.2024 у підготовче засідання представники сторін не з`явились.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.10.2024 (суддя Шевчук Н.Г.) у справі № 911/2109/24 підготовче засідання відкладено на 07.11.2024. Зобов`язано позивача до 23.10.2024 усунути вказані у мотивувальній частині цієї ухвали недоліки, надати деталізований розрахунок заявлених до стягнення боргу, 3% річних, інфляційного збільшення та штрафної санкції з відображенням кожної поставки окремо.

У зв`язку із відрахуванням зі штату Господарського суду Київської області судді Шевчук Н.Г., у справі № 911/2109/24 призначено повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2024 справу передано до розгляду судді Сокуренко Л.В.

Відповідно до абз. 1 ч. 14 ст. 32 ГПК України, у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.11.2024 (суддя Сокуренко Л.В.) прийнято справу № 911/2109/24 до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати спочатку. Позовну заяву ТОВ «Планета РС Бородянка» залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків шляхом надання до суду обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються (основного боргу, 3 % річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій) з відображенням кожної поставки окремо та доказів здійснення відповідачем часткових оплат товару за договором поставки № 20 від 23.07.2021 (банківські виписки, платіжні інструкції, тощо).

11.11.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі на виконання вимог ухвали суду від 04.11.2024. У поданих додаткових поясненнях позивач зазначив, що рахунки на оплату вартості поставленого товару та наданих послуг надавалися відповідачу безпосередньо після підписання зазначених вище видаткових накладних та актів. У зв`язку з цим у позивача відсутні докази направлення вказаних рахунків відповідачу. Як зазначив позивач, у кожному рахунку на оплату визначався строк оплати вартості товару та наданих послуг, який був визначений у 7-14 календарних днів. Позивач у поясненнях повідомив суд про відсутність можливості надати всі рахунки на оплату, оскільки ці документи були втрачені у 2022 році у наслідок ведення бойових дій, на підтвердження чого позивач долучив лист ТОВ «Планета РС Бородянка» від 30.08.2022 № 29/08 до ГУ ДПС у Київській області та талон-повідомлення єдиного обліку № 2987, яким було зареєстровано відповідне повідомлення про вчинення кримінального правопорушення і внесені відомості в ЄРДР за № 0001560. Як зазначив позивач, з огляду на відсутність всіх рахунків на оплату (в яких були визначені строки оплати кожної конкретної партії товару) відсутня можливість надати обґрунтований розрахунок сум, що стягуються з відображенням кожної поставки окремо. За ствердженням позивача, з огляду на те, що договором поставки від 23.07.2021 № 20 не встановлено строків оплати вартості товару і наданих послуг, то в порядку ст. 692 ЦК України відповідач був зобов`язаний оплатити вартість товару у день його поставки або на вимогу позивача. Позивач зазначив, що перша вимога про необхідність оплати вартості поставленого товару та наданих послуг була направлена листом № 33 від 30.12.2022. Таким чином, на думку позивача, наявна можливість розрахувати періоди заборгованості на всю суму з першого банківського дня після отримання відповідної вимоги, яким було 04.01.2022. З урахуванням зазначеного вище, позивач надав розрахунок заборгованості за період прострочення з 04.01.2022 до 29.07.2024, відповідно до якого загальна сума боргу складає 1 099 099,01 грн, з якої: сума боргу 691 599,58 грн, інфляційні втрати 267 696, 45 грн, 3 % річних 53 286, 71 грн, штраф (подвійна облікова ставка НБУ) 86 516,27 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.11.2024 у справі № 911/2109/24 призначено підготовче засідання у справі № 911/2109/24 на 12.12.2024.

З метою повідомлення сторін про дату та час призначеного підготовчого засідання, ухвала суду від 18.11.2024 була доставлена позивачу в його електронний кабінет, а відповідачу направлена на його адресу-місцезнаходження. Однак, зазначене повідомлення повернулось зазначене потове відправлення повернулось на адресу суду 06.12.2024 із відміткою працівника поштової установи на довідці ф.20 про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

12.12.2024 у підготовче засідання з`явився представник позивача та надав усні пояснення по справі. Представник відповідача у підготовче засідання не з`явися, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.12.2024 відкладено підготовче засідання у справі № 911/2109/24 на 23.01.2025, про що занесено до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення відповідача про дату та час призначеного підготовчого засідання, судом складено ухвалу-повідомлення від 12.12.2024 та направлено останню відповідачу.

23.01.2025 у підготовче засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача у підготовче засідання повторно не з`явися, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.01.2025 вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу № 911/2109/24 до судового розгляду по суті на 06.02.2025, про що занесено до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи по суті, судом складено ухвалу-повідомлення від 23.01.2025 та направлено останню відповідачу.

06.02.2025 в судове засідання з`явився представник позивача та надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 06.02.2025 не з`явився, відзив на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час розгляду справи по суті був повідомлений належним чином.

Наразі суд зазначає, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 202 ГПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача не з`явився в судове засідання без поважних причини, про причини неявки суд не повідомив, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і ст. 4 ГПК України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 11 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії» (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Згідно з ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений Господарським процесуальним кодексом України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 2 ст.178 ГПК України.

В судовому засіданні 06.02.2025 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Частина 6 ст. 233 ГПК України встановлює, що у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши усні пояснення представника позивача, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

23.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Планета РС Бородянка» (далі постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «Строй-Буд» (далі покупець, відповідач) укладено договір поставки № 20 (далі договір), за змістом п. 1.1 якого постачальник приймає на себе зобов`язання поставляти і передавати у власність покупця, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.3 вказаного правочину, асортимент, номенклатура товару, його кількість, вартість і строки поставки товару та інші дані, необхідні для організації поставок, визначаються у рахунках-фактурах та видаткових накладних, які оформляються на кожну партію товару і є невід`ємними частинами даного договору.

Згідно з п. 1.4 договору, у випадку, якщо умовами оплати в рахунку-фактурі визначено повну або часткову передоплату за товар, підтвердженням досягнення згоди щодо асортименту, кількості, вартості, строку поставки товару (якщо він вказаний) є проведення покупцем повної або часткової оплати за товар. У випадку, якщо умовами оплати в рахунку-фактурі або видатковій накладній вказано відстрочку оплати (після поставки товару), підтвердженням досягнення згоди щодо асортименту, кількості, вартості товару є факт отримання товару покупцем, що підтверджується підписанням видаткової накладної на товар.

За змістом п. 2.1 договору, строки поставки товару визначаються у рахунках-фактурах, які оформляються на кожну партію товару і є невід`ємними частинами даного договору. У випадку якщо строк поставки в рахунку-фактурі не вказаний, товар має бути поставлений в будь-якому випадку впродовж 10 календарних днів з моменту оплати (при оплаті товару на умовах передоплати) та впродовж 10 календарних днів з моменту замовлення товару (при оплаті на умовах відстрочки платежу).

Поставка товару за цим договором здійснюється на умовах, що визначаються згідно цього договору та рахунків-фактур, які оформляються на кожну партію товару і є невід`ємними частинами даного договору. Поставка партії товару та виписка накладних документів здійснюється за цінами, що зафіксовані сторонами у рахунках-фактурах та видаткових накладних на товар, які є невід`ємною частиною даного договору (пп. 2.2, 2.3 договору).

Відповідно до пп. 2.4, 2.6 договору, моментом виконання обов`язку постачальника щодо передачі товару вважається дата фактичного отримання товару покупцем та підписання покупцем видаткової накладної. Перехід права власності на товар від постачальника до покупця відбувається в момент одержання покупцем товару та підписання покупцем видаткової накладної.

За приписами п. 2.8 договору, на кожну поставлену партію товару постачальник надає покупцеві такі документи: рахунок, видаткову накладну, сертифікат якості або інший документ, яким підтверджується його якість, сертифікат відповідності та паспорт на виріб (у випадках передбачених чинним законодавством України).

Згідно з пп. 3.1-3.3 договору, ціна товару визначається сторонами на момент виставлення рахунку (при оплаті товару на умовах передоплати) або складання видаткової накладної (при оплаті на умовах відстрочки платежу), які оформляються постачальником на кожну партію товару. Будь-яка зміна ціни узгоджується з покупцем шляхом виставлення нового рахунку-фактури до моменту проведення покупцем оплати за товар. Після проведення оплати товару, зміна його ціни не допускається. Ціна договору визначається за загальною вартістю поставлених та оплачених партій товару протягом дії даного договору згідно видаткових накладних.

У пункті 3.4 договору сторони дійшли згоди, що розрахунки за кожну партію товару здійснюється покупцем в національній валюті України гривні у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури.

Строк проведення розрахунків покупцем визначається у рахунку-фактурі або у видатковій накладній (п. 3.5 договору).

Відповідно до п. 5.3 договору, у випадку порушення покупцем строку оплати товару, за виключенням випадків, коли, умовами оплати є повна або часткова передплата за товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення оплати товару.

Згідно з п. 9.1-9.3 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє по 31.12.2021. Якщо жодна із сторін за 1 (один) календарний місяць до закінчення дії даного договору не заявить в письмовій формі про намір його припинити, договір продовжує свою дію на кожний наступний рік, на тих самих умовах. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від повного виконання та відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору, а також від гарантійних зобов`язань.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач стверджує, що належним чином виконав зобов`язання за договором та у період з 23.07.2021 до 08.11.2021 за замовленнями покупця поставив товар та надав послуги з доставки вантажу на загальну суму 1 041 599, 58 грн, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи копії видаткових накладних на товар № 94 від 23.07.2021 на суму 34 080, 30 грн, № 118 від 28.07.2021 на суму 35 520, 00 грн, № 119 від 28.07.2021 на суму 56 459, 52 грн, № 172 від 09.08.2021 на суму 72 521, 28 грн, № 203 від 13.08.2021 на суму 19 176, 30 грн, № 216 від 17.08.2021 на суму 39 960, 00 грн, № 244 від 21.08.2021 на суму 38 016, 03 грн, № 245 від 21.08.2021 на суму 38 016, 03 грн, № 246 від 21.08.2021 на суму 30 554, 94 грн, № 309 від 13.09.2021 на суму 55 752, 62 грн, № 332 від 17.09.2021 на суму 39 937, 50 грн, № 333 від 17.09.2021 на суму 31 625, 00 грн, № 408 від 11.10.2021 на суму 38 900, 00 грн, № 411 від 12.10.2021 на суму 30 412, 82 грн, № 412 від 12.10.2021 на суму 30 412, 82 грн, № 413 від 12.10.2021 на суму 30 412, 82 грн, № 423 від 15.10.2021 на суму 30 412, 82 грн, № 424 від 15.10.2021 на суму 30 412, 82 грн, № 425 від 15.10.2021 на суму 30 412, 82 грн, № 432 від 15.10.2021 на суму 30 412, 82 грн, № 529 від 17.11.2021 на суму 36 258, 58 грн, № 530 від 17.11.2021 на суму 40 392, 00 грн, № 531 від 17.11.2021 на суму 36 574, 74 грн, № 533 від 17.11.2021 на суму 34 026, 64 грн, № 539 від 18.11.2021 на суму 37 268, 10 грн, № 540 від 18.11.2021 на суму 33 659, 55 грн, № 541 від 18.11.2021 на суму 18 460, 71 грн та копії актів про надання послуг з доставки вантажу № 118 від 28.07.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 119 від 28.07.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 172 від 09.08.2021 на суму 5 900, 00 грн, № 203 від 13.08.2021 на суму 2 450, 00 грн, № 216 від 17.08.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 244 від 21.08.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 245 від 21.08.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 246 від 21.08.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 309 від 13.09.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 332 від 17.09.2021 на суму 2 300, 00 грн, № 333 від 17.09.2021 на суму 2 300, 00 грн, № 408 від 11.10.2021 на суму 2 500, 00 грн, № 411 від 12.10.2021 на суму 2 500, 00 грн, № 412 від 12.10.2021 на суму 2 500, 00 грн, № 413 від 12.10.2021 на суму 2 500, 00 грн, № 423 від 15.10.2021 на суму 2 000, 00 грн, № 424 від 15.10.2021 на суму 2 000, 00 грн, № 425 від 15.10.2021 на суму 2 000, 00 грн, № 432 від 15.10.2021 на суму 2 000, 00 грн, № 529 від 17.11.2021 на суму 2 000, 00 грн, № 530 від 17.11.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 531 від 17.11.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 533 від 17.11.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 539 від 18.11.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 540 від 18.11.2021 на суму 2 200, 00 грн, № 541 від 18.11.2021 на суму 2 200, 00 грн.

Суд встановив, що всі вказані вище видаткові накладні та акти наданих послуг підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх відтисками печаток без будь-яких зауважень та заперечень.

Крім того позивач долучив до матеріалів справи рахунки на оплату товару та послуг з доставки вантажу № 397 від 24.07.2021 на суму 34 080, 30 грн, № 398 від 28.07.2021 на суму 96 379, 52 грн, № 399 від 09.08.2021 на суму 78 421, 28 грн, № 400 від 13.08.2021 на суму 21 626, 30 грн, № 401 від 16.08.2021 на суму 42 160, 00 грн, № 402 від 21.08.2021 на суму 113 187, 00 грн, № 78 від 13.09.2021 на суму 57 952, 62 грн, № 58 від 17.09.2021 на суму 76 162, 50 грн, № 125 від 11.10.2021 на суму 140 138, 48 грн, № 207 від 15.10.2021 на суму 97 238, 48 грн, № 210 від 15.10.2021 на суму 32 412, 82 грн, № 395 від 16.11.2021 на суму 213 582, 20 грн, № 364 від 17.11.2021 на суму 38 258, 58 грн, загальна сума яких складає 1 041 600, 08 грн.

За ствердженням позивача, рахунки на оплату вартості поставленого товару та наданих послуг надавалися відповідачу безпосередньо після підписання зазначених вище видаткових накладних та актів, у зв`язку з цим у позивача відсутні докази направлення вказаних рахунків відповідачу.

Проте, як зазначив позивач, відповідач зобов`язання за договором виконав неналежним чином та лише частково розрахувався за поставлений товар, сплативши на користь позивача грошові кошти в загальній сумі 350 000, 00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 418 від 07.10.2021 на суму 100 000, 00 грн із призначенням платежу «оплата за бордюри та плитку тротуарну, згідно дог.№20 від 23.07.2021, у т.ч. ПДВ 20% 16666,67 грн» та № 475 від 13.12.2021 на суму 250 000, 00 грн із призначенням платежу «оплата за бордюри та плитку тротуарну, згідно дог.№20 від 23.07.2021, у т.ч. ПДВ 20% 41666,67 грн» (копії наявні в матеріалах справи).

Згідно пояснень позивача, з урахуванням того, що платежі на погашення заборгованості списують в рахунок тої, що виникла перша, то виходячи із здійсненої оплати в сумі 350 000, 00 грн, відповідачем було погашено заборгованість по видатковим накладним № 94 від 23.07.2021, № 118 від 28.07.2021, № 119 від 28.07.2021, № 172 від 09.08.2021, № 203 від 13.08.2021, № 216 від 17.08.2021, № 244 від 21.08.2021 і частково по видатковій накладній № 245 від 21.08.2021.

Враховуючи зазначене, за ствердженням позивача, станом на день звернення до суду із даним позовом, загальна заборгованість відповідача по поставленому товару складає 691 599, 58 грн.

Позивач твердить, що відповідачу було направлено лист № 1 від 21.01.2022, в якому наголошено на необхідності сплати існуючої заборгованості.

В подальшому, за ствердженням позивача, відповідачу було направлено лист № 33 від 31.12.2022, в якому також наголошено на необхідності сплати існуючої заборгованості.

Крім того, позивач стверджує, що відповідачу було направлено претензію № 1 (лист за вих. № 3 від 18.02.2022), за результатом розгляду якої сторони провели звірку розрахунків, підписану обома сторонами, відповідно до якої сторони затвердили загальний розмір заборгованості.

В матеріалах справи наявний акт взаємних розрахунків за період з липня 2021 року до лютого 2022 року, зі змісту якого вбачається, що станом на 28.02.2022 заборгованість ТОВ Будівельна компанія «Строй-Буд» перед ТОВ «Планета РС Бородянка» складає 691 599, 58 грн. Вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх відтисками печаток без будь-яких зауважень та заперечень.

Проте, як зазначив позивач, подальші переговори не призвели до реальних результатів у вигляді сплати суми боргу, що і стало причиною для звернення до суду.

З урахуванням зазначеного вище, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення з відповідача (відповідно до змісту уточненої позовної заяви) 691 599, 58 грн основної заборгованості, 61 827,11 грн штрафної санкції (подвійна облікова ставка НБУ), 61 017, 47 грн 3% річних та 301 705, 92 грн інфляційних втрат.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до приписів статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

В силу положень статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач стверджує, що ТОВ «Планета РС Бородянка» належним чином виконало зобов`язання за договором поставки № 20 від 23.07.2021 та у період з 23.07.2021 до 08.11.2021 за замовленнями покупця поставлено товар та надано послуги з доставки вантажу на загальну суму 1 041 599, 58 грн.

Проте, суд не погоджується із твердженням позивача стосовного того, що ТОВ «Планета РС Бородянка» саме на виконання договору поставки № 20 від 23.07.2021 за спірний період за замовленнями покупця як поставлено товар, так і надано послуги з доставки вантажу. З приводу цього суд зазначає наступне.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).

Господарський суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, згідно з ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. (ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Статтею 180 ГК України передбачено, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Якщо зміст правочину, воля сторін зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то він також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, за умови, якщо він підписаний його стороною.

Відповідно до ч. 8 ст. 181 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Як свідчать матеріали справи, 23.07.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 20, за змістом п. 1.1 якого постачальник приймає на себе зобов`язання поставляти і передавати у власність покупця, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Суд встановив, що вказаний вище договір поставки № 20 від 23.07.2021 підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх відтисками печаток без зауважень та заперечень (копія договору наявна в матеріалах справи).

Дослідивши зміст укладеного між сторонами письмового правочину, суд встановив, що зобов`язанню позивача поставити на користь відповідача товар кореспондує зобов`язання відповідача прийняти та оплатити такий товар в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Водночас зі змісту вказаного вище правочину не вбачається та судом не встановлено, що договір поставки № 20 від 23.07.2021 передбачає надання позивачем послуг з доставки вантажу (який входить у вартість товару або за окремим замовленням покупця).

Суд зазначає, що в договорі поставки № 20 від 23.07.2021 сторони не досягнули згоди щодо зобов`язання постачальника надати послуги з доставки вантажу (товару, який поставляється), якому кореспондує обов`язок покупця прийняти такі послуги та оплатити їх на умовах укладеного між сторонами договору. Протилежного матеріали справи не містять.

Крім того, представник позивача в судовому засіданні 06.02.2024 надав усні пояснення по суті спору та зазначив, що надання послуг з доставки вантажу умовами договору поставки № 20 від 23.07.2021 не передбачено, а такі послуги надавались за усними домовленостями між сторонами.

Суд встановив вище, що протягом періоду з 23.07.2021 до 08.11.2021 позивачем надано відповідачу послуги з доставки вантажу, що підтверджується копіями актів про надання послуг з доставки вантажу № 118 від 28.07.2021, № 119 від 28.07.2021, № 172 від 09.08.2021, № 203 від 13.08.2021, № 216 від 17.08.2021, № 244 від 21.08.2021, № 245 від 21.08.2021, № 246 від 21.08.2021, № 309 від 13.09.2021, № 332 від 17.09.2021, № 333 від 17.09.2021, № 408 від 11.10.2021, № 411 від 12.10.2021, № 412 від 12.10.2021, № 413 від 12.10.2021, № 423 від 15.10.2021, № 424 від 15.10.2021, № 425 від 15.10.2021, № 432 від 15.10.2021, № 529 від 17.11.2021, № 530 від 17.11.2021, № 531 від 17.11.2021, № 533 від 17.11.2021, № 539 від 18.11.2021, № 540 від 18.11.2021, № 541 від 18.11.2021, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх відтисками печаток без будь-яких зауважень та заперечень.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що сторонами у вказаних вище актах про надання послуг з доставки вантажу погоджено кількість, код, вид та найменування робіт (послуг), їх кількість, ціну таких робіт, суму та загальну вартість робіт.

Дослідивши зміст правовідносин, які виникли між сторонами, суд дійшов висновку, що сторонами фактично було укладено договір про надання послуг у спрощений спосіб шляхом підписання без зауважень актів про надання послуг з доставки вантажу.

З урахуванням зазначеного вище, суд встановив, що правовідносини між сторонами склались на підставі укладеного письмового договору № 20 від 23.07.2021, який за своєю правовою природою є договором поставки, а також на підставі договору про надання послуг, укладеного у спрощений спосіб шляхом підписання актів про надання послуг з доставки вантажу.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір поставки № 20 від 23.07.2021, а також договір про надання послуг, укладений у спрощений спосіб, як належні підстави у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статей 662, 664 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковий для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем, на виконання умов договору поставки № 20 від 23.07.2021 та договору про надання послуг, укладеного у спрощений спосіб, у період з 23.07.2021 до 08.11.2021 за замовленнями покупця поставлено товар та надано послуги з доставки вантажу на загальну суму 1 041 599, 58 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних на товар, загальна сума яких складає 980 049, 58 грн, та копіями актів про надання послуг з доставки вантажу, загальна сума яких складає 61 550, 00 грн.

Суд встановив вище, що вказані видаткові накладні та акти наданих послуг підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх відтисками печаток без будь-яких зауважень та заперечень.

Отже, позивач зобов`язання за договором поставки та договором про надання послуг, укладеним у спрощений спосіб, виконав належним чином.

Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом частин 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як було зазначено судом вище та передбачено сторонами у п. 1.3 договору поставки № 20 від 23.07.2021, асортимент, номенклатура товару, його кількість, вартість і строки поставки товару та інші дані, необхідні для організації поставок, визначаються у рахунках-фактурах та видаткових накладних, які оформляються на кожну партію товару і є невід`ємними частинами даного договору.

Згідно з п. 1.4 договору поставки № 20 від 23.07.2021, у випадку, якщо умовами оплати в рахунку-фактурі визначено повну або часткову передоплату за товар, підтвердженням досягнення згоди щодо асортименту, кількості, вартості, строку поставки товару (якщо він вказаний) є проведення покупцем повної або часткової оплати за товар. У випадку, якщо умовами оплати в рахунку-фактурі або видатковій накладній вказано відстрочку оплати (після поставки товару), підтвердженням досягнення згоди щодо асортименту, кількості, вартості товару є факт отримання товару покупцем, що підтверджується підписанням видаткової накладної на товар.

У пункті 3.4 договору поставки № 20 від 23.07.2021 сторони дійшли згоди, що розрахунки за кожну партію товару здійснюється покупцем в національній валюті України гривні у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури.

Пунктом 3.5 договору поставки № 20 від 23.07.2021 передбачено, що строк проведення розрахунків покупцем визначається у рахунку-фактурі або у видатковій накладній.

Отже, за змістом умов договору поставки, відповідач зобов`язаний був здійснити оплату поставленого товару у строк, визначений у рахунку-фактурі або у видатковій накладній.

Суд встановив, що наявні в матеріалах справи видаткові накладні не містять умов щодо строку проведення розрахунків за поставлений товар.

Крім того, як було зазначено судом вище, правовідносини між сторонами в частині надання послуг з доставки вантажу виникли на підставі договору про надання послуг, укладеного у спрощений спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд встановив, що в наявних в матеріалах справи актах про надання послуг з доставки вантажу сторони не дійшли згоди щодо строку проведення розрахунків за надані послуги з доставки вантажу, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що строки оплати наданих сторонами не встановлені.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, оплата наданих послуг з доставки вантажу повинна бути здійснена відповідачем після спливу семиденного строку від дня пред`явлення позивачем вимоги про оплату наданих послуг в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Позивач долучив до матеріалів справи рахунки на оплату товару та послуг з доставки вантажу, в яких визначено строк оплати товару та послуг з доставки вантажу на загальну суму 1 041 600, 00 грн на умовах відстрочення платежу, а саме: - рахунок на оплату № 397 від 24.07.2021 на суму 34 080, 30 грн. Строк оплати рахунку до 01.08.2021; - рахунок на оплату № 398 від 28.07.2021 на суму 96 379, 52 грн. Строк оплати рахунку до 11.08.2021; - рахунок на оплату № 399 від 09.08.2021 на суму 78 421, 28 грн. Строк оплати рахунку до 23.08.2021; - рахунок на оплату № 400 від 13.08.2021 на суму 21 626, 30 грн. Строк оплати рахунку до 27.08.2021; - рахунок на оплату № 401 від 16.08.2021 на суму 42 160, 00 грн. Строк оплати рахунку до30.08.2021; - рахунок на оплату № 402 від 21.08.2021 на суму 113 187, 00 грн. Строк оплати рахунку до 03.09.2021; - рахунок на оплату № 78 від 13.09.2021 на суму 57 952, 62 грн. Строк оплати рахунку до 27.09.2021; - рахунок на оплату № 58 від 17.09.2021 на суму 76 162, 50 грн. Строк оплати рахунку до 01.10.2021; - рахунок на оплату № 125 від 11.10.2021 на суму 140 138, 48 грн. Строк оплати рахунку до 25.10.2021; - рахунок на оплату № 207 від 15.10.2021 на суму 97 238, 48 грн. Строк оплати рахунку до 29.10.2021; - рахунок на оплату № 210 від 15.10.2021 на суму 32 412, 82 грн. Строк оплати рахунку до 29.10.2021; - рахунок на оплату № 395 від 16.11.2021 на суму 213 582, 20 грн. Строк оплати рахунку до 30.11.2021; - рахунок на оплату № 364 від 17.11.2021 на суму 38 258, 58 грн. Строк оплати рахунку до 01.12.2021.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано до суду доказів направлення на адресу відповідача вказаних вище рахунків на оплату товару та послуг з доставки вантажу, зокрема засобами поштового або електронного зв`язку.

За ствердженням позивача, рахунки на оплату вартості поставленого товару та наданих послуг надавалися відповідачу безпосередньо після підписання зазначених вище видаткових накладних та актів, у зв`язку з цим у позивача відсутні докази направлення вказаних рахунків відповідачу.

Проте суд наголошує, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що рахунки на оплату вартості поставленого товару та наданих послуг надавалися відповідачу безпосередньо після підписання зазначених вище видаткових накладних та актів, оскільки наявні в матеріалах справи рахунки на оплату не містять відомостей про їх вручення/отримання відповідачем.

Позивач твердить, що відповідачу було направлено лист № 1 від 21.01.2022, в якому наголошено на необхідності сплати існуючої заборгованості. В подальшому, за ствердженням позивача, відповідачу було направлено лист № 33 від 31.12.2022, в якому також наголошено на необхідності сплати існуючої заборгованості. Крім того, позивач стверджує, що відповідачу було направлено претензію № 1 (лист за вих. № 3 від 18.02.2022), за результатом розгляду якої сторони провели звірку розрахунків, підписану обома сторонами, відповідно до якої сторони затвердили загальний розмір заборгованості.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявні лист позивача № 1 від 21.01.2022, лист № 33 від 31.12.2022 та претензія № 1 (лист за вих. № 3 від 18.02.2022), на яких міститься підпис представника відповідача та відтиск печатки ТОВ Будівельна компанія «Строй-Буд».

Разом з цим суд наголошує на тому, що вказані вище листи та претензія не містять відомостей про дату отримання їх відповідачем. Доказів направлення вказаних листів та претензії матеріали справи також не містять та позивачем до суду не надано.

З огляду на наведене, суд позбавлений можливості встановити точну дату отримання вказаних вище листів позивача та претензії.

Проте, звертаючись до суду із даним позовом позивачем на адресу відповідача було направлено усі наявні в матеріалах справи докази, зокрема копії рахунків на оплату, видаткові накладні, акти, а також претензію № 1, що підтверджується описом вкладення у цінний лист № 780, поштовою накладною та фіскальним чеком від 22.08.2024 до вказаного поштового відправлення.

З урахуванням зазначеного вище, суд дійшов висновку, що строк здійснення відповідачем оплати поставленого товару та наданих послуг з доставки вантажу є таким, що настав.

З матеріалів справи вбачаться, що відповідач зобов`язання за договором поставки № 20 від 23.09.2021 в частині здійснення оплати поставленого товару здійснив лише частково, сплативши на користь позивача грошові кошти в загальній сумі 350 000, 00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 418 від 07.10.2021 на суму 100 000, 00 грн із призначенням платежу «оплата за бордюри та плитку тротуарну, згідно дог.№20 від 23.07.2021, у т.ч. ПДВ 20% 16666,67 грн» та № 475 від 13.12.2021 на суму 250 000, 00 грн із призначенням платежу «оплата за бордюри та плитку тротуарну, згідно дог.№20 від 23.07.2021, у т.ч. ПДВ 20% 41666,67 грн» (копії наявні в матеріалах справи).

Згідно пояснень позивача, з урахуванням того, що платежі на погашення заборгованості списують в рахунок тої, що виникла перша, то виходячи здійсненої оплати в сумі 350 000, 00 грн, відповідачем було погашено заборгованість по видатковим накладним № 94 від 23.07.2021, № 118 від 28.07.2021, № 119 від 28.07.2021, № 172 від 09.08.2021, № 203 від 13.08.2021, № 216 від 17.08.2021, № 244 від 21.08.2021 і частково по видатковій накладній № 245 від 21.08.2021.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачем зобов`язань за договором № 20 від 23.09.2021 в частині здійснення повної оплати поставленого товару, у зв`язку із чим станом на дату розгляду даної справи заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар складає 630 049, 58 грн.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг, укладеного у спрощений спосіб, в частині здійснення повної оплати наданих послуг з доставки вантажу, у зв`язку із чим станом на дату розгляду даної справи заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги з доставки вантажу складає 61 550, 00 грн.

Отже, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 691 599, 58 грн. Протилежного суду не доведено. Доказів здійснення оплати поставленого товару в повному обсязі та оплати наданих послуг з доставки вантажу до суду не надано.

Також суд враховує, що в матеріалах справи наявний акт взаємних розрахунків за період з липня 2021 року до лютого 2022 року, зі змісту якого вбачається, що станом на 28.02.2022 заборгованість ТОВ Будівельна компанія «Строй-Буд» перед ТОВ «Планета РС Бородянка» складає 691 599, 58 грн. Вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх відтисками печаток без будь-яких зауважень та заперечень. Водночас суд зауважує, що акт взаємних розрахунків не містить дати його складення та підписання сторонами.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Крім того суд зазначає, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09.11.2018 року в справі № 911/3685/17.

З урахуванням зазначеного вище, оскільки матеріали справи не містять заперечень відповідача щодо наявної заборгованості перед позивачем, як і не містять доказів оплати поставленого товару та наданих послуг з доставки вантажу на загальну суму 691 599, 58 грн, з урахуванням підписаного між сторонами акта звірки взаємних розрахунків, суд дійшов висновку, що у відповідача перед позивачем внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором поставки № 20 від 23.09.2021 та договором про надання послуг, що укладений у спрощений спосіб, утворилася заборгованість в загальній сумі 691 599, 58 грн. Протилежного суду не доведено, доказів оплати відповідачем вказаної суми заборгованості матеріали справи не містять.

Оскільки відповідач не у повній мірі виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару та наданих послуг з доставки вантажу, що ним не спростовано шляхом подання доказів, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 691 599, 58 грн.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання, позивач (з урахуванням уточненої позовної заяви) просить суд стягнути з відповідача штрафну санкцію (подвійна облікова ставка НБУ), 3 % річних та інфляційні втрати, що розраховані на загальну суму заборгованості 691 599,58 грн за загальний період прострочення з 21.08.2021 до 29.07.2024.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.3 договору, у випадку порушення покупцем строк оплати товару, за виключенням випадків, коли умовами оплати є повна або часткова передплата за товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення оплату товару.

Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що позивачем не надано суду доказів направлення відповідачу рахунків на оплату товару, як і доказів їх отримання/вручення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази направлення листів № 1 від 21.01.2022, № 33 від 31.12.2022, претензії № 1 (лист за вих. № 3 від 18.02.2022), а з наявних в матеріалах справи доказів суд позбавлений можливості встановити точну дати отримання вказаних листів та/або претензії позивача, не вбачається можливим встановлення факту прострочення такої оплати ТОВ Будівельна компанія «Строй-Буд», у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача сум штрафної санкції, 3 % річних та інфляційних втрат є такими, що не доведені належними та допустимими доказами та, як наслідок, не підлягають задоволенню.

Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що пунктом 5.3 договору передбачено відповідальність покупця за прострочення строків оплати поставленого товару.

Як було встановлено судом вище та не заперечується позивачем, зі змісту договору поставки № 20 від 23.07.2021 не вбачається та судом не встановлено, що договір поставки № 20 від 23.07.2021 передбачає надання позивачем послуг з доставки вантажу (який входить у вартість товару або за замовленням покупця). Натомість, правовідносини між сторонами в частині надання послуг з доставки вантажу виникли на підставі договору про надання послуг, що укладений у спрощений спосіб.

Враховуючи вказане, суд вважає безпідставним нарахування позивачем штрафної санкції (подвійної облікової ставка НБУ) на підставі п. 5.3 договору поставки № 20 від 23.09.2021 на загальну суму заборгованості 691 599,58 грн, яка складається як з заборгованості за поставлений товар в сумі 630 049, 58 грн, так і з заборгованості за надані послуги з доставки вантажу в сумі 61 550, 00 грн.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу досліджені судом, однак залишені без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують вищенаведених висновків суду.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 10 373, 99 грн.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «Строй-Буд» (місцезнаходження: вул. Ялтинська, буд. 5-б, м. Київ, 02099; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Планета РС Бородянка» (місцезнаходження: вул. Центральна, буд. 224/16, смт Бородянка, Бучанський р-н, Київська обл., 07801; ) 691 599, 58 грн основного боргу та 10 373, 99 грн судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ст. 256, 257 та підп. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 17.02.2025.

Суддя Л.В. Сокуренко