УХВАЛА

13 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 905/911/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Жайворонок Т.Є.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша дорожньо-будівельна компанія» - Колосар М.Є., адвокат (дов. від 30.11.2023),

відповідача - Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області

на рішення господарського суду Донецької області від 28.05.2024 (суддя Лобода Т.О.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 (головуючий суддя: Склярук О.І., судді: Гетьман Р.А., Хачатрян В.С.)

у справі № 905/911/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша дорожньо-будівельна компанія» (далі - Товариство, позивач)

до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області (далі - Служба, відповідач, скаржник)

про стягнення 7 071 740,40 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до суду з позовом до Служби про стягнення 7 071 740,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані (з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 18.08.2023) невиконанням відповідачем зобов'язань за договором підряду від 26.04.2021 № 2-39 (далі - Договір) щодо оплати вартості виконаних робіт.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 28.05.2024 у справі № 905/911/23, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.11.2024, позовні вимоги задоволено повністю.

Судові акти попередніх інстанцій мотивовані, зокрема тим, що Товариство виконало підрядні роботи за Договором у повному обсязі, про що складено акт приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2022 року (форма №КБ-2в) з додатками до нього та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за лютий 2022 року (форма № КБ-3). Служба, отримавши нарочно зазначені документи на підтвердження виконаних робіт (листом від 02.02.2022), своєчасно не перевірила такі та не прийняла їх у встановлений угодою строк (протягом 15 робочих днів відповідно до умов п.13.2.2. Договору, тобто до 23.02.2022 включно), не надала обґрунтовану відмову від прийняття таких робіт та не заявила підряднику претензії щодо якості робіт у встановлений договором строк. При цьому відповідач не заперечував та не спростовував факту виконання робіт у повному обсязі. Враховуючи обставини справи, пояснення сторін і надані до матеріалів справи докази, приймаючи до уваги висновок експерта від 29.04.2024 № 04/02/24 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи стосовно відповідності об'ємів та обсягів, переліку, вартості виконаних робіт з капітального ремонту об'єкта підряду, вказаних в акті КБ-2в та довідці КБ-3 за лютий 2022 року, а також з урахуванням нотаріально завірених заяв свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 30.11.2023, які будучи співробітниками Служби підтвердили фактичне виконання та відповідність обсягів робіт позивачем, вказаним в акті КБ-2в від 02.02.2022, суди виснували, що відповідач зобов'язаний оплатити такі роботи.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх судових інстанцій, Служба звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: рішення та постанову судів попередніх інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд.

Касаційне провадження за касаційною скаргою Служби відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Товариство у відзиві на касаційну скаргу просило Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, з посиланням, зокрема, на необґрунтованість доводів касаційної скарги.

В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій не було враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/3802/19 та від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20.

За доводами скаржника суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми права, передбачені статтями 837, 853, 855 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 99 ГПК України.

Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов'язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин. Так, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов'язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об'єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов'язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Цими елементами є їх суб'єкти, об'єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов'язки цих суб'єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб'єктним та об'єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) - є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов'язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб'єктний склад спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору) й об'єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов'язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Верховний Суд у постановах від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, зазначив, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов'язкове для суду та інших суб'єктів Отже, правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду, який обов'язковий для суду та інших суб'єктів.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, які викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/3802/19 та від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20 щодо застосування норм права, з огляду на таке.

У справі № 910/3802/19, на яку посилається скаржник, предметом розгляду були вимоги підрядника до замовника про стягнення боргу по оплаті виконаних підрядних робіт. В касаційній скарзі при касаційному перегляді цієї справи з підстав неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.01.2020 зі справи № 910/3802/19 щодо застосування положень статей 526, 532 ЦК України, скаржник (відповідач, замовник) звертав увагу Верховного Суду на те, що саме позивач (підрядник) порушив процедуру здачі робіт. При перегляді справи Верховним Судом застосовано, зокрема, положення статей 837, 853 ЦК України та наведено висновок, що при розгляді спору щодо виконання умов підряду до предмета дослідження судами входить встановлення обставин щодо характеру, обсягу та якості робіт, що є предметом договору, строків їх виконання та порядок їх прийняття, аналіз доказів, поданих на підтвердження виконання та передання цих робіт, відповідність визначеної в договорі вартості робіт фактично виконаним роботам. При цьому, скасовуючи судові рішення про задоволення позову та передаючи цю справу на новий розгляд, Суд вказав на невстановлення судами всіх обставин справи та нездійснення оцінки всіх доказів, пов'язаних з фактичним обсягом виконаних за Договором робіт, їх якістю та реальною вартістю. Слід відзначити, що розгляд цієї справи та ухвалення в ній рішення судами попередніх інстанцій здійснювалося частково (до набуття чинності змін до статті 79 ГПК України) в умовах дії іншого стандарту доказування «Достатність доказів» (на відміну від справи, яка переглядається).

Суд у справі № 910/3802/19 зазначив, що попередні судові інстанції, встановивши обставини непогодження замовником та непідписання ним актів виконаних робіт, про що неодноразово повідомлявся підрядник листами із зауваженнями щодо термінів виконання робіт, їх вартості та порядку оплати, а також повідомлявся про дострокове розірвання контракту та припинення ремонтних робіт, не надали оцінки цим листам, внаслідок чого не дослідили докази замовника на підтвердження доводів про невідповідність зазначених в актах робіт їх обсягам, якості та реальній вартості, обмежившись формальним посиланням на те, що замовник не надав належних та допустимих доказів невідповідності виконаних підрядником робіт (роботам і сумам, які зазначені в актах). Суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили заперечення замовника щодо обсягу та вартості виконаної роботи, тоді як з метою встановлення зазначених обставин відповідач просив призначити у справі судову експертизу відповідно до статті 99 ГПК України, яка проведена не була.

Водночас у справі, яка розглядається (905/911/23), суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з підстав порушення замовником умов договору підряду та статей 853, 882 ЦК України. Зокрема, судами встановлено, що саме відповідач (скаржник), у порушення вимог договору, протягом 15 робочих днів не перевірив виконання робіт згідно з наданим актом і не підписав його стосовно фактично виконаних робіт. Також відповідач не відмовився від їх прийняття у зв'язку з виявленням недоліків у виконаних роботах або відступів від умов договору, мотивів відмови, перелік недоліків і строк їх усунення не зазначив. Суди вказали, що обов'язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт - негайно про них заявити (зокрема, шляхом надання обґрунтованої відмови від підписання акта виконаних робіт), законом покладений саме на замовника. Якщо замовник безпідставно ухиляється від прийняття робіт, не заявляючи про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, то нездійснення ним оплати таких робіт є відповідно порушенням умов договору і вимог статей 525, 526 ЦК України. Ухилення відповідача від прийняття робіт у порушення вимог статей 853, 882 ЦК України без зазначення своєчасно про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, є підставою для покладення на нього обов'язку оплатити роботи, виконані позивачем за договором.

Суди попередніх інстанцій врахували також правовий висновок щодо питання застосування статей 853, 882 ЦК України, наведений у постанові Верховного Суду у складі об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.06.2023 у справі № 914/2355/21, згідно з яким підставою визнання акту виконаних робіт, підписаного однією стороною недійсним - є доведення обґрунтованості відмови замовника від підписання акту, тобто наявності суттєвих недоліків виконаних робіт, на які посилався замовник відмовляючись від підписання акту. Передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов'язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором.

Отже, у справі, що розглядається (№ 905/911/23), дослідивши надані у справі докази, зокрема, Договір з додатками до нього, підписані позивачем в односторонньому порядку акт №КБ-2в з додатками до нього та довідку № КБ-3, а також лист від 02.02.2022 (яким позивач нарочно повідомив відповідача про готовність робіт, виконаних за договором підряду, долучивши, зокрема вказаний акт та довідку), суди встановили, що акт та довідка не підписані відповідачем без обґрунтування такого непідписання та без зауважень щодо обсягів та якості виконаних робіт. При цьому сам по собі факт відсутності підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт не є визначальним для висновку про невиконання позивачем робіт.

Водночас судами попередніх інстанцій досліджено докази та встановлено реальність виконання робіт підрядником на заявлену позивачем суму, з посиланням у т.ч. на висновок експерта від 29.04.2024 № 04/02/24 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи стосовно відповідності об'ємів та обсягів, переліку, вартості виконаних робіт з капітального ремонту об'єкта підряду, вказаних в акті КБ-2в та довідці КБ-3 за лютий 2022 року, а також з урахуванням нотаріально завірених заяв свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 30.11.2023, які будучи співробітниками Служби підтвердили фактичне виконання робіт позивачем та відповідність обсягів виконаних робіт, вказаним в акті КБ-2в від 02.02.2022 (відповідних обставин не було встановлено у наведеній відповідачем постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/3802/19).

Стосовно питання застосування положень статті 99 ГПК України Верховним Судом у справі № 910/3802/19 (на яке звертає увагу скаржник) зумовлене заявленням у вказаній справі клопотання про призначення судової експертизи, яке суди залишили поза увагою, не навівши мотивів відхилення його чи задоволення. Разом з тим у справі, що розглядається, судова будівельна-технічна експертиза щодо відповідності об'ємів та обсягів, переліку, вартості виконаних робіт з капітального ремонту об'єкта підряду, вказаних в акті КБ-2в та довідці КБ-3 за лютий 2022 року була проведена, такі параметри на відповідність були підтверджені експертом, не спростовані сторонами і висновок зазначеної експертизи враховано судами при ухваленні спірних рішень.

Також у справі № 910/3802/19 Суд, направляючи справу на новий розгляд, вказав, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки аргументам та письмовим доказам, а саме: листам інженера відповідача, в яких наявна інформація про численні зауваження стосовно належного виконання робіт за Договором, не зазначено мотивів їх відхилення/врахування. Однак у справі № 905/911/23 судами встановлено, що на підтвердження фактичного, вчасного виконання робіт позивачем та відповідність обсягів виконаних робіт, вказаним в акті КБ-2в від 02.02.2022, матеріали справи містять нотаріально завірені показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 30.11.2023, які є співробітниками Служби.

Щодо посилань скаржника на те, що акт виконаних робіт за лютий 2022 року є неналежно оформленим, оскільки не містить обов'язкового відокремлення робіт, виконаних субпідрядниками, в аспекті релевантності до справи № 910/3809/19, то питання неналежного оформлення актів прийнятих робіт у зазначеній скаржником справі не досліджувалося. А у справі № 905/911/23 судами попередніх інстанцій встановлено, що Договір не містить такої умови про обов'язкове зазначення саме в актах та довідках за формами КБ-2в та КБ-3 окремо даних по роботах, які виконані субпідрядником. Так, за умовами Договору (п.13.2.3.) позивач мав надати до перевірки відповідачу інші документи на підтвердження витрат з виокремленням документів по субпідряднику, при цьому не обов'язково виокремлюючи такі дані у відповідних актах. Водночас переоцінка доказів виходить за межі повноважень Верховного Суду при касаційному перегляді справи згідно зі статтею 300 ГПК України.

З огляду на викладене, правовідносини у наведеній скаржником справі відрізняються від справи № 905/911/23 з точки зору фактично-доказової бази та обставин справи, що виключає їх подібність. А посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження судових рішень, ухвалених по суті спору, не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, адже відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним/різним застосуванням норм права, а неоднаковими та неподібними фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення та які були встановлені судами попередніх інстанцій. Зокрема, в касаційній скарзі скаржник наводить ті частини рішення зі справи № 910/3802/19, в яких описуються конкретні обставини відповідної справи (які водночас в більшій їх частині були відсутні чи не були встановлені судами попередніх інстанцій у спірних правовідносинах скаржника) та висновки Верховного Суду щодо правозастосування у вказаних обставинах.

Стосовно посилань скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20 (щодо тверджень про обов'язок суду оцінювати докази та обставини справи, який має здійснюватися з огляду на їх вірогідність (стаття 79 ГПК України), то колегія суддів не вбачає жодної невідповідності висновків судів попередніх інстанції висновкам суду касаційної інстанції в частині дослідження та надання оцінки доказам, доводам сторін, дотримання судом стандартів доказування, обґрунтованості судового рішення. Наведена скаржником справа № 904/1017/20 хоча і містить висновки загального процесуального характеру проте різниться як за предметом доказування, особливостями характерними для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади, встановленими у ній обставинами та фактами, які мають юридичне значення, так і процесуальною поведінкою сторін щодо надання суду доказів. Звідси, посилання відповідача на вказану постанову Верховного Суду визнаються необґрунтованими.

Верховний Суд звертає також увагу скаржника, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з усіх обставин, з'ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх взаємозв'язок відповідно до статті 86 ГПК України. Разом з тим суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору дослідили та оцінили предмет та підстави позову, а також за правилами зазначеної норми ГПК України надані та зібрані у справі докази в їх сукупності і вірогідності, застосувавши статті 76-79 ГПК України.

Верховний Суд відхиляє також доводи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій надзвичайних обставин з посиланням на Указ Президента від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 та наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75, оскільки судами попередніх інстанцій надано таким доводам відповідну оцінку і встановлено, що обставини, за яких стало неможливим прийняття виконаних робіт, виникли вже після завершення строку на приймання робіт згідно Договору підряду.

Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Отже, наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження під час касаційного провадження, а тому Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Служби у цій справі з вказаної підстави відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції скаржник у касаційній скарзі не наводить.

У силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності, колегія суддів констатує, що в межах усіх доводів касаційної скарги і зазначених скаржником підстав касаційного оскарження, а також з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, оцінила аргументи касаційної скарги щодо підтвердження наявної доказової бази у даній справі, однак зазначає, що не наділена повноваженнями втручатися в оцінку доказів у силу приписів статті 300 ГПК України.

Водночас Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві Товариства на касаційну скаргу, у тій частині, в якій вони не суперечать мотивам цієї ухвали.

При розгляді цієї справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід'ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраної скаржником підставою касаційного оскарження виходить з того, що скаржником не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». Разом з тим перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області на рішення господарського суду Донецької області від 28.05.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 у справі № 905/911/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Жайворонок