СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Харків Справа № 917/1581/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Здоровко Л.М. , суддя Пуль О.А.

за участі секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД (вх.№2964 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 25.11.2024 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Пушко І.І.) у справі №917/1581/24

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю УКРТРЕЙН, село Крижанівка, Одеський район, Одеська область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД, м. Полтава,

про стягнення 721 900,49 грн,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю УКРТРЕЙН звернулося до Господарського суду Полтавської області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД 721 900,49 грн заборгованості за договором транспортного експедирування № К-109/УКТ від 24.02.2023, з яких: 315 523,49 грн пеня; 63 116,52 грн - інфляційні втрати; 343260,48 грн - річні.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем строків оплати наданих послуг, передбачених договором.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 25.11.2024 у справі №922/1581/24 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД на користь Товариства з обмеженою відповідальністю УКРТРЕЙН: 315 523,49 грн пені; 343 260,48 грн відсотків річних; 63 116,52 грн інфляційних втрат; 10 828,51 грн судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач не сплатив всю суму за надані послуги в обумовлений договором строк, чим порушив зобов`язання за договором, тому є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом. Позивач заявив до стягнення з відповідача 315 523,49 грн пені за загальний період з 06.10.2023 по 15.02.2024 в розмірі, що не перевищує подвійну облікову ставку НБУ, яка діяла у відповідному періоді. Суд, дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, враховуючи умови договору, протоколів погодження договірної ціни, визнав його арифметично правильним, та задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 315 523,49 грн, за розрахунком позивача. Судом враховано, що інфляційні витрати та річні є невід`ємною частиною боргу, вимоги про сплату яких кредитор вправі заявити з моменту виникнення права на позов про повернення боргу. При перевірці розміру заявлених до стягнення інфляційних втрат судом не було виявлено їх завищення з боку позивача. Таким чином, вимоги про стягнення інфляційних витрат на суму 63 116,52 грн за загальний період з жовтня 2023 року по лютий 2024 року суд визнав правомірними та такими, що підлягають задоволенню повністю, оскільки період їх нарахування та розмір є обґрунтованим. Щодо стягнення 343 260,48 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми за кожен день прострочення за загальний період з 06.10.2023 по 15.02.2024, суд вказав, що норма ст. 625 ЦК України визначає можливість передбачити в договорі інший розмір річних (в процентах від простроченої суми), які підлягають сплаті боржником. Сторонами відповідно до вимог законодавства визначено більший розмір річних, ніж встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України. Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що період нарахування річних є обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства України, тому річні підлягають задоволенню в межах заявленої суми, в зв`язку з чим вимоги про стягнення 343 260,48 грн процентів за користування грошовими коштами є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Полтавської області від 25.11.2024 у справі №917/1581/24 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю УКРТРЕЙН до Товариства з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД відмовити повністю.

До апеляційної скарги надав додаткові документи.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що:

- суд першої інстанції розглянув справу за повної відсутності як доказів, так і правової позиції відповідача щодо заперечення проти заявлених позовних вимог;

- ухвалою від 23.09.2024 (пункт 2 та 3) було визнано справу малозначною та задоволено клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Разом з тим, (пункт 9) роз`яснено сторонам, що відповідач може подати заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження разом з відзивом на позовну заяву. Предметом позову заявленого позивачем є стягнення грошової суми, розмір якої перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн): 721 900,00 грн > 302 800,00 грн. Таким чином пряма підстава для визначення справи малозначною відсутня. З огляду на відсутність підстав визначених у ст. 247 ГПК України для визначення справи малозначною, з огляду на ціну позову, яка перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, значущість справи для відповідача та його бажання скористатися правом як на апеляційне, так і на касаційне оскарження у випадку незгоди з судом рішенням, розгляд справи мав бути здійснений за правилами загального позовного провадження;

- твердження позивача про можливість нарахування саме 35% річних та пені 0,7% за кожен день прострочення ґрунтується на його припущенні, протоколами узгодження ціни №3 від 28.07.2023, а також №№ 4, 5, 6, 10, 11, 13, 15, 16 та 17 передбачено інший розмір штрафний санкцій, аніж у п. 4.8. укладеного договору. У пункті 4.8. договору сторони встановили відповідальність за невиконання або неналежне виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати з урахуванням 3% річних, а не 35% як зазначає позивач у поданій позовній заяві. Розмір пені ж передбачений на рівні подвійної облікової ставки НБУ, а не 0,7% за кожен день прострочення;

- у пункті 6.5. договору сторони встановили/погодили, що усі зміни та доповнення приймаються лише за взаємною згодою, що оформлюється додатковим договором до цього договору. Додаткового договору (додаткової угоди до договору) не існує, відповідачем не підписувалося;

- умовами п.3.2 договору було передбачено оплату послуг за цим договором у вигляді передплати згідно з виставленим експедитором (позивачем у справі) рахунком у вигляді 100% попередньо розрахованої вартості послуг. Тобто, сторонами було досягнуто згоди про те, що надання послуг позивачем, як експедитором, розпочинається виключно після здійснення відповідачем передплати (чи то 100%, чи то 50%). Належним реагуванням зі сторони позивача мало бути зупинення виконання зобов`язання. Попри те, позивач не заявляючи про зупинення транспортно-експедиційних послуг, не повідомляючи відповідача про неможливість їх надання без здійснення передплати, приступив до виконання свого зобов`язання;

- позивач повністю отримав всі належні йому договірні кошти, які компенсують всі понесені затрати та визначалися ним самим з огляду на протоколи узгодження договірної ціни та п. 3.2 договору (вартість винагороди експедитора, вартість залізничного тарифу, запірно-пломбувальні пристрої, та інші можливі витрати, які повинні підтверджуватися відповідними документами). Ним також отримано 350 000,00 грн штрафних санкцій, які хоча і сплачені відповідачем за іншим договором, проте свідчать про прагнення позивача отримувати надмірні грошові суми як штрафні санкції та як джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

14.01.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№567), в якому останній проти апеляційної скарги заперечує, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що враховуючи предмет позовних вимог, незначну складність справи, завчасну обізнаність скаржника з характером вимог позивача (стягнення штрафних санкцій), що було викладено у вимозі від 09.07.2024, наявності у відповідача строку у 20 днів, було достатньо для належного подання відзиву на позов до суду. Проте, відповідач не подав відзиву на позов або жодних інших заперечень чи пояснень по суті спору ані в електронній, ані в паперовій формі. Відповідач добровільно погодився та підписав договір та протоколи погодження договірної ціни, які є невід`ємними частинами договору (додатками), з визначеними умовами, правами та обов`язками сторін. Зокрема, між позивачем та відповідачем були погоджені істотні, спеціальні умови надання послуг з перевезення кожної окремої партії вантажу, які (умови) відображені у доданих до позову - протоколах погодження договірної ціни № 1 від 24.02.2023, № 3 від 28.07.2023, № 4 від 04.10.2023, № 5 від 06.10.2023, № 6 від 06.10.2023, № 10 від 06.11.2023, № 11 від 06.11.2023, № 13 від 09.11.2023, № 15 від 20.11.2023, № 16 від 29.11.2023, № 17 від 29.11.2023. Зазначені правочини є дійсними, підписані відповідачем без зауважень, заперечень та протоколів розбіжностей, послуги за ними надані, прийняті без зауважень, заперечень та оплачені відповідачем. Вказаними протоколами передбачені інші строки грошових розрахунків/зобов`язань відповідача за надані послуги (подача рухомого складу після передоплати послуги у розмірі 50% від вартості перевезення; решта 50% на протязі 5 (п`ять) діб з дати прибуття вагонів на станцію призначення) аніж ті, які вказані у п. 3.2. договору (передоплата згідно виставленого експедитором рахунку (не пізніше 1 банківського дня з моменту отримання клієнтом рахунку від експедитора) у розмірі 100% попередньо розрахованої вартості послуг). Причому, щодо цих збільшених строків оплати відповідач не наводить жодних заперечень, оскільки є очевидним, що такі строки влаштовували його під час виконання грошових зобов`язань за кожним конкретним протоколом погодження договірної ціни. Позивач, враховуючи приписи Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» здійснив розрахунок суми пені у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, а не у розмірі 0,7%, як помилково стверджує відповідач. Відповідач не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення нарахованої суми штрафних санкцій та не надав суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу, що підтверджує наявність підстав для зменшення їх розміру. Враховуючи, що відповідач не подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідно і відсутні підстави стверджувати про порушення судом першої інстанції ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, а також для їх застосування судом апеляційної інстанції.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд долучити до матеріалів справи додаткові документи.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про приєднання додаткових документів, доданих до апеляційної скарги, зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника, а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14, де, зокрема, вказано, що положення статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Відповідно до висновку щодо застосування приписів ст. ст. 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому, за імперативним приписом ч. 4 ст.13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів ст. 269 ГПК України, що є неприпустимим, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Об`єктивних обставин та доказів неможливості подання до господарського суду першої інстанції доданих відповідачем до апеляційної скарги додаткових доказів з причин, що об`єктивно не залежали від нього, останнім суду апеляційної інстанції не наведено та не надано.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції відмовляє у прийнятті додаткових документів, додаткових відповідачем до апеляційної скарги.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24.02.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю УКРТРЕЙН (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД (замовник) укладений договір транспортного експедирування № К-109/УКТ, згідно з яким експедитор зобов`язався за дорученням, за плату та за рахунок клієнта надати транспортно-експедиторські послуги, пов`язані з організацією перевезення вантажу (зернові, зернобобові, олійні культури та продукти їх переробки) залізничним транспортом у вагонах-зерновозах, надалі - Послуги, по залізницям України, якщо інше не вказано у додаткових договорах та/чи заявах на організацію перевезення вантажу, надалі - Заява, до цього договору, у власних (орендованих) вагонах або вагонах, які знаходяться під управлінням експедитора на інших законних підставах, надалі - вагони експедитора, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

Відповідно до п.1.2. договору перевезення заявленої партії вантажу оформляється окремими заявами.

Згідно з п.1.2.1 договору клієнт надає експедитору заяву в 2 (двох) примірниках підписаних повноваженим представником клієнта та скріплених відбитком його печатки, не пізніше, ніж за 10 (десять) робочих днів до дати початку надання послуг.

Експедитор при отриманні від клієнта заяви, при згоді з умовами, викладеними у ній, підписує її, скріплює відбитком своєї печатки та протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання, направляє 2 (два) примірника протоколу узгодження цін та один примірник заяви, підписаної уповноваженим представником експедитора та скріпленої відбитком його печатки клієнту. У разі неможливості надання послуг зазначених в заяві, експедитор в той же строк направляє клієнту вмотивовану письмову відмову від надання послуг (п. 1.2.3. договору).

Пунктом 1.2.4. договору передбачено, що клієнт при отриманні протоколу узгодження цін, при згоді з умовами, викладеними у ньому, підписує його, скріплює відбитком своєї печатки та протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання направляє один примірник протоколу узгодження цін, підписаного уповноваженим представником клієнта та скріпленої відбитком його печатки, експедитору. При відсутності згоди з умовами протоколу узгодження цін, клієнт в той же строк направляє експедитору вмотивовану письмову відмову від отримання послуг.

За змістом п.1.2.5. договору експедитор протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання від клієнта погодженого протоколу узгодження цін направляє клієнту рахунок у відповідності з погодженим сторонами протоколом узгодження цін.

Заява та протокол узгодження цін, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитками їх печаток, вважаються погодженими сторонами та є невід`ємними частинами договору (п. 1.2.7. договору).

Відповідно до п.1.2.8. договору погоджені сторонами заява та протокол погодження цін й оплата клієнтом рахунку за послуги є підставою для експедитора для надання послуг.

За змістом п.3.2. договору оплата послуг за цим договором здійснюється клієнтом у вигляді передоплати згідно виставленого експедитором рахунку (не пізніше 1 банківського дня з моменту отримання клієнтом рахунку від експедитора) у розмірі 100% попередньо розрахованої вартості послуг, яка погоджується сторонами в протоколах узгодження цін та включає в себе вартість винагороди експедитора, вартість залізничного тарифу, запірно-пломбувальні пристрої, та інші можливі витрати, які повинні підтверджуватись відповідними документами у встановленому чинним законодавством України порядку тощо.

Згідно з п. 3.4. договору за наявності додаткових витрат, штрафних санкцій або збільшення тарифів, зборів та інших платежів, зазначених у п. 3.2. цього договору, експедитор має право виставити рахунок на оплату вартості таких витрат або різниці тарифів, зборів та інших платежів клієнту, який зобов`язаний здійснити 100 (сто) % оплату таких рахунків у термін, що не перевищує 2 (двох) банківських днів з моменту отримання рахунку, якщо додаткові витрати підтверджені відповідними документами у встановленому чинним законодавством України порядку.

Факт надання Послуг за цим договором підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг, іменований надалі Акт (п. 3.6. договору).

За змістом п.4.8. договору в разі не сплати або неналежної оплати рахунків експедитора, відповідно до ст.3 цього договору, клієнт виплачує експедитору суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 3% річних від суми заборгованості та подвійну ставку НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до п.6.1. договору, договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками їх печаток та діє до 31 грудня 2023 р., а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від виконання перейнятих на себе зобов`язань за даним договором.

На виконання умов договору, між експедитором та замовником укладені протоколи погодження договірної ціни № 1 від 24.02.2023, № 2 від 24.02.2023, № 3 від 28.07.2023, № 4 від 04.10.2023, № 5 від 06.10.2023, № 6 від 06.10.2023, № 10 від 06.11.2023, № 11 від 06.11.2023, № 13 від 09.11.2023, № 15 від 20.11.2023, № 16 від 29.11.2023, № 17 від 29.11.2023 щодо організації перевезення вантажів замовника.

У протоколах погодження договірної ціни сторони передбачили інший порядок оплати послуг, ніж у п. 3.2. договору, а саме:

- протокол № 1 від 24.02.2023, № 2 від 24.02.2023: подача рухомого складу після передплати 50% оплати послуг від вартості перевезення; решта 50% у строк до 31.03.2023;

- протокол № 3 від 28.07.2023, № 4 від 04.10.2023, № 5 від 06.10.2023, № 6 від 06.10.2023, № 10 від 06.11.2023, № 11 від 06.11.2023, № 13 від 09.11.2023, № 15 від 20.11.2023: подача рухомого складу після передоплати послуги у розмірі 50% від вартості перевезення; решта 50% на протязі 5 (п`ять) діб з дати прибуття вагонів на станцію призначення Ізмаїл;

- протоколи № 16 від 29.11.2023, № 17 від 29.11.2023: подача рухомого складу після передоплати послуги у розмірі 50% від вартості перевезення; решта 50% на протязі 5 (п`ять) діб з дати прибуття вагонів на станцію призначення Чорноморськ-порт експ.

У відповідності до протоколів погодження договірної ціни № 1 від 24.02.2023, № 2 від 24.02.2023, № 3 від 28.07.2023, № 4 від 04.10.2023, № 5 від 06.10.2023, № 6 від 06.10.2023, № 10 від 06.11.2023, № 11 від 06.11.2023, № 13 від 09.11.2023, № 15 від 20.11.2023, № 16 від 29.11.2023, № 17 від 29.11.2023 позивач виставив та надіслав відповідачу рахунки на оплату послуг та інших платежів за договором.

На виконання умов договору, відповідач здійснив оплату послуг та витрат позивача, на підтвердження чого надано платіжні доручення.

Факт надання відповідачу послуг за договором підтверджується підписаними сторонами актами прийому-передачі виконаних робіт № 0735 від 21.10.2023, № 0736 від 31.10.2023, № 0737 від 23.10.2023, № 0738 від 31.10.2023, № 0740 від 30.10.2023, № 0741 від 25.10.2023, № 0742 від 06.11.2023, № 0743 від 22.11.2023, № 0744 від 23.11.2023, № 0745 від 29.11.2023, № 0746 від 07.11.2023, № 0747 від 22.11.2023, № 0751 від 29.11.2023, № 0752 від 30.11.2023, № 0756 від 06.12.2023, № 0757 від 01.12.2023.

Вказані акти підписані обома сторонами в особі керівників, скріплені печатками підприємств без жодних зауважень.

Позивач зазначає, що оплата послуг позивача здійснювалась відповідачем з порушенням встановлених договором та протоколами погодження договірної ціни порядку та строків оплати. Відповідач здійснював оплату рахунків позивача без зазначення їх (рахунків) реквізитів (дата, номер) у розділі банківського переказу Призначення платежу, позивач самостійно розподіляв/зараховував отримані грошові кошти у наступному порядку: частина коштів була зарахована в оплату за раніше надані послуги/виставлені рахунки, інша частина коштів - в рахунок закриття оплати поточних рахунків.

09.07.2024 позивачем у порядку досудового врегулювання спору було направлено відповідачу вимогу №09/07-1 від 09.07.2024 про сплату штрафних санкцій у загальному розмірі 396 536,25 грн, в якій він просив відповідача у строк до 16.07.2024 сплатити пеню у розмірі 298 074,66 грн, інфляційні втрати у розмірі 71 605,44 грн, 3% річних у розмірі 26 856,15 грн, яка залишилась відповідачем без відповіді.

Як зазначено в позовній заяві, станом на час звернення до суду заборгованість відповідача за надані позивачем послуги відсутня, однак, під час виконання договору відповідач, як замовник, прострочив виконання грошового зобов`язання щодо своєчасної оплати послуг позивача, в зв`язку з чим позивачем, згідно протоколів погодження договірної ціни, нарахована пеня у загальній сумі 315 523,49 грн, інфляційні втрати у розмірі 63 116,52 грн, відсотки річних у загальному розмірі 343 260,48 грн.

Наведені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.526 ЦК України, яка кореспондується з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами договір за правовою природою є договором транспортного експедирування.

Згідно з положеннями ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Статтею 316 ГК України визначено, що за договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Отже, транспортне експедирування є видом господарської діяльності, спрямованої на організацію процесу перевезення вантажів.

Відповідно до статті 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб; у такому разі експедитор може виступати у відносинах із залученою особою від свого імені чи від імені клієнта.

За змістом статей 9 та 12 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність клієнт зобов`язаний сплатити експедитору належну плату, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта з метою виконання договору транспортного експедирування; при цьому доказом надання експедитором послуги з перевезення є єдиний транспортний документ або комплект документів, які відображають шлях прямування вантажу, а підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб`єктами господарювання, які залучалися до виконання договору транспортного обслуговування.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу за повної відсутності як доказів, так і правової позиції відповідача щодо заперечення проти заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін.

Частинами 2, 4 ст.13 ГПК України унормовано, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За змістом частин 8, 9 ст. 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (ч.2 ст.178 ГПК України).

Як свідчать матеріали справи, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 23.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі. Задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Визнано справу малозначною. Ухвалено справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу не пізніше 15 днів з дня вручення цієї ухвали надати суду відзив на позов, при незгоді з розміром заявлених позовних вимог документально обґрунтований розрахунок. Не пізніше 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив подати до суду заперечення (ст. 167 ГПК України) та докази їх направлення на адресу позивача. Запропоновано позивачу не пізніше 5 днів з дня отримання відзиву подати суду відповідь на відзив, оформлену згідно з вимогами ч. 3 ст. 165 ГПК України, з додатками, передбаченими ч. 6 ст. 165 ГПК України. Попереджено відповідача, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 2 ст. 178 ГПК України). Роз`яснено сторонам право на подання заяви про врегулювання спору згідно ст. 186-190 ГПК України та право на укладення мирової угоди відповідно до ст.ст. 191-192 ГПК України. Роз`яснено сторонам, що заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч. 2, ст. 250, ч. 7 ст. 252 ГПК України).

Згідно з ч. 8 ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

07.10.2024 до суду від відповідача надійшла заява від 07.10.2024 про продовження процесуального строку, встановленого судом, в якій останній просив суд продовжити відповідачу на 15 календарних днів строк для надання відзиву на позов та документально обґрунтованого розрахунку, а також заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

В обґрунтування заяви відповідач послався на те, що обсяг матеріалів позовної заяви є достатньо значним та потребує ретельного вивчення. Крім того, розрахунок ціни позовних вимог також потребує вивчення та перевірки зі сторони відповідача.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 07.10.2024 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД від 07.10.2024 про продовження процесуального строку для подачі відзиву у справі № 917/1581/24 задоволено частково. Продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД строк на подання відзиву на позовну заяву на 5 днів - до 14.10.2024 включно.

Відповідно до довідки Господарського суду Полтавської області ухвала суду від 07.10.2024 в електронному вигляді була направлена учасникам справи та доставлена, зокрема, ТОВ УЗТК ТРЕЙД в його електронний кабінет 07.10.2024 о 22:11 год.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Частиною 1 ст. 118 ГПК України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем відзив на позовну заяву надано не було.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання відповідача на те, що 14.10.2024 відповідачем через електронний кабінет у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі було подано (як добросовісно вважав відповідач), відзив на позовну заяву, проте, з вини відповідача (суб`єктивний фактор працівника) відзив на позовну заяву разом з доданими доказами було помилково направлено лише сторонам та не направлено до суду (тобто працівник відповідача при накладенні електронного цифрового підпису, натиснув лише «направити сторонам», при цьому не здійснивши повторне накладення електронного підпису з подальшим надсиланням до суду), з огляду на те, що відзив, як зазначає відповідач, був направлений стороні 14.10.2024, а оскаржуване рішення прийнято судом 25.11.2024, і відповідач не пересвідчився протягом всього строку з 14.10.2024 і до прийняття оскаржуваного рішення чи надійшов відзив до суду, в зв`язку з чим колегія суддів вважає безпідставними твердження скаржника про те, що суд першої інстанції неправомірно розглянув справу за повної відсутності як доказів, так і правової позиції відповідача щодо заперечення проти заявлених позовних вимог.

Щодо посилання апелянта на те, що розгляд справи мав бути здійснений за правилами загального позовного провадження, а не у порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частиною 5 ст. 12 ГПК України унормовано, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частинами 1- 5 ст. 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

У випадку, передбаченому частиною другою статті 247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про:

1) залишення заяви відповідача без задоволення;

2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 7 ст. 252 ГПК України передбачено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

До відкриття провадження у справі позивач подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Як вже зазначалось, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 23.09.2024, зокрема: задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження; визнано справу малозначною; ухвалено справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; роз`яснено сторонам, що заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач не надав суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до положень ч.4 ст. 250 ГПК України, або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, відповідно до положень ч. 7 ст. 252 ГПК України.

Враховуючи те, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 721 900,49 грн за неналежне виконання грошових зобов`язань (пеня, інфляційні втрати, відсотки річних), тобто справа є незначної складності, позивач подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції правомірно визнав дану справу малозначною і постановив розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними твердження скаржника про те, що розгляд справи мав бути здійснений за правилами загального позовного провадження, а не у порядку спрощеного позовного провадження.

Стосовно твердження відповідача про неправомірне нарахування позивачем 35% річних та 0,7% пені за кожен день прострочення, що не відповідає п. 4.8. укладеного сторонами договору, яким встановлена відповідальність за невиконання або неналежне виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати 3% річних та пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п.1.2. договору перевезення заявленої партії вантажу оформляється окремими заявами.

Згідно з п.1.2.3 договору експедитор при отриманні від клієнта заяви, при згоді з умовами, викладеними у ній, підписує її, скріплює відбитком своєї печатки та протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання, направляє 2 (два) примірника протоколу узгодження цін та один примірник заяви, підписаної уповноваженим представником експедитора та скріпленої відбитком його печатки клієнту. У разі неможливості надання послуг зазначених в заяві, експедитор в той же строк направляє клієнту вмотивовану письмову відмову від надання послуг.

Пунктом 1.2.4. договору передбачено, що клієнт при отриманні протоколу узгодження цін, при згоді з умовами, викладеними у ньому, підписує його, скріплює відбитком своєї печатки та протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання направляє один примірник протоколу узгодження цін, підписаного уповноваженим представником клієнта та скріпленої відбитком його печатки, експедитору. При відсутності згоди з умовами протоколу узгодження цін, клієнт в той же строк направляє експедитору вмотивовану письмову відмову від отримання послуг.

Заява та протокол узгодження цін, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитками їх печаток, вважаються погодженими сторонами та є невід`ємними частинами договору (п. 1.2.7. договору).

За змістом п.3.2. договору оплата послуг за цим договором здійснюється клієнтом у вигляді передоплати згідно виставленого експедитором рахунку (не пізніше 1 банківського дня з моменту отримання клієнтом рахунку від експедитора) у розмірі 100% попередньо розрахованої вартості послуг, яка погоджується сторонами в протоколах узгодження цін та включає в себе вартість винагороди експедитора, вартість залізничного тарифу, запірно-пломбувальні пристрої, та інші можливі витрати, які повинні підтверджуватись відповідними документами у встановленому чинним законодавством України порядку тощо.

Відповідно до п.4.8. договору в разі не сплати або неналежної оплати рахунків експедитора, відповідно до ст.3 цього договору, клієнт виплачує експедитору суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 3% річних від суми заборгованості та подвійну ставку НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

На виконання умов договору, між експедитором та замовником укладені протоколи погодження договірної ціни № 1 від 24.02.2023, № 2 від 24.02.2023, № 3 від 28.07.2023, № 4 від 04.10.2023, № 5 від 06.10.2023, № 6 від 06.10.2023, № 10 від 06.11.2023, № 11 від 06.11.2023, № 13 від 09.11.2023, № 15 від 20.11.2023, № 16 від 29.11.2023, № 17 від 29.11.2023 щодо організації перевезення вантажів замовника.

У протоколах погодження договірної ціни сторони передбачили інший порядок оплати послуг, ніж у п. 3.2. договору, а саме:

- протокол № 1 від 24.02.2023, № 2 від 24.02.2023: подача рухомого складу після передплати 50% оплати послуг від вартості перевезення; решта 50% у строк до 31.03.2023;

- протокол № 3 від 28.07.2023, № 4 від 04.10.2023, № 5 від 06.10.2023, № 6 від 06.10.2023, № 10 від 06.11.2023, № 11 від 06.11.2023, № 13 від 09.11.2023, № 15 від 20.11.2023: подача рухомого складу після передоплати послуги у розмірі 50% від вартості перевезення; решта 50% на протязі 5 (п`ять) діб з дати прибуття вагонів на станцію призначення Ізмаїл;

- протоколи № 16 від 29.11.2023, № 17 від 29.11.2023: подача рухомого складу після передоплати послуги у розмірі 50% від вартості перевезення; решта 50% на протязі 5 (п`ять) діб з дати прибуття вагонів на станцію призначення Чорноморськ-порт експ.

У протоколах погодження договірної ціни № 4 від 04.10.2023, № 5 від 06.10.2023, № 6 від 06.10.2023, № 10 від 06.11.2023, № 11 від 06.11.2023, № 13 від 09.11.2023, № 15 від 20.11.2023, № 16 від 29.11.2023, № 17 від 29.11.2023 сторони передбачили інший розмір штрафних санкцій, ніж у п. 4.8. договору, зокрема, за прострочення в оплаті послуг, робіт, витрат експедитора понад строк, зазначений у даному договорі або іншому погодженому сторонами документі, клієнт додатково сплачує штрафні санкції - пеню у розмірі 0,7% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Штрафні санкції за невиконання грошових зобов`язань нараховуються протягом усього строку прострочення. Крім того, клієнт на вимогу експедитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 35% річних від простроченої суми за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Штрафні санкції та інші види компенсацій (інфляційні втрати та плата за використання чужих грошей) стягуються/зараховуються в порядку черговості або сплачуються протягом 3 банківських днів з моменту виставлення рахунку або вимоги, в тому числі надіслані клієнту засобами факсимільного або електронного зв`язку.

Відповідно підписуючи протоколи погодження договірної ціни, які фактично являються невід`ємними частинами договору, відповідач був обізнаний та не заперечував проти вказаного в них розміру штрафних санкцій та відсотків річних, який відрізняється від зазначеного в п. 4.8 договору, та усвідомлював які санкції будуть застосовані у разі порушення грошових зобов`язань відповідно до умов конкретного протоколу щодо перевезення кожної окремої партії вантажу.

Таким чином, відповідач добровільно погодився та підписав протоколи погодження договірної ціни, які є невід`ємними частинами договору (додатками), з визначеними умовами, правами та обов`язками сторін.

На виконання умов договору позивач в період з березня 2023 року по січень 2024 року надавав відповідачу послуги, а відповідач приймав їх, що підтверджується виставленими позивачем, як експедитором, рахунками на оплату; платіжними інструкціями про оплату коштів; підписаними сторонами актами прийому-передачі виконаних робіт: № 0735 від 21.10.2023, № 0736 від 31.10.2023, № 0737 від 23.10.2023, № 0738 від 31.10.2023, № 0740 від 30.10.2023, № 0741 від 25.10.2023, № 0742 від 06.11.2023, № 0743 від 22.11.2023, № 0744 від 23.11.2023, № 0745 від 29.11.2023, № 0746 від 07.11.2023, № 0747 від 22.11.2023, № 0751 від 29.11.2023, № 0752 від 30.11.2023, № 0756 від 06.12.2023, № 0757 від 01.12.2023, які підписані обома сторонами в особі керівників, скріплені печатками підприємств без жодних зауважень, що свідчать про надання позивачем та прийняття відповідачем транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів.

Відповідач факт отримання послуг за договором не заперечує.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц звернула увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Колегія суддів зазначає, що відповідач під час судового розгляду фактично заперечує дійсність та умови/зобов`язання підписаних протоколів погодження договірної ціни. Це суперечить його попередній поведінці, зокрема укладенню та підписанню зазначених протоколів без будь-яких зауважень, заперечень чи протоколів розбіжностей, що свідчить про недобросовісність його поведінки.

З наведених підстав суд апеляційної інстанції також відхиляє твердження апелянта про те, що у пункті 6.5. договору сторони встановили/погодили, що усі зміни та доповнення приймаються лише за взаємною згодою, що оформлюється додатковим договором до цього договору, який не існує та відповідачем не підписувався, з огляду на те, що, як вже зазначалось, відповідач добровільно погодився та підписав протоколи погодження договірної ціни, які є невід`ємними частинами договору (додатками), з визначеними умовами, правами та обов`язками сторін.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання відповідача на умови п.3.2 договору, яким було досягнуто згоди щодо того, що надання послуг позивачем, як експедитором, розпочинається виключно після здійснення відповідачем передплати (чи то 100%, чи то 50), з огляду на наступне.

Відповідно до ст.538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Таким чином, наведеною нормою права передбачено саме право, а не обов`язок позивача зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Як вже зазначалось, в протоколах погодження договірної ціни позивач та відповідач погодили, що за прострочення в оплаті послуг, робіт, витрат експедитора понад строк, зазначений у даних протоколах, клієнт додатково сплачує штрафні санкції пеню у розмірі 0,7% від несплаченої суми за кожен день прострочення, а також 35% річних від простроченої суми.

Згідно із ч.1 ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Цивільно-правова відповідальність це встановлені законом юридичні наслідки за невиконання або неналежне виконання особою зобов`язань, що пов`язані з порушенням суб`єктивних цивільних прав другої сторони. Мета цивільно-правової відповідальності відновлення порушених майнових прав.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 4 ст.231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Відповідно до ст.1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Частиною 6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач заявив до стягнення з відповідача 315 523,49 грн пені за загальний період з 06.10.2023 по 15.02.2024 в розмірі, що не перевищує подвійну облікову ставку НБУ, яка діяла у відповідному періоді, а не у розмірі 0,7%, як стверджує відповідач.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що позивачем пеня нарахована у розмірі 0,7% за кожен день прострочення.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, зазначена норма визначає можливість передбачити в договорі інший розмір річних (в процентах від простроченої суми) які підлягають сплаті боржником.

У даному випадку сторонами узгоджено більший розмір річних (35%), ніж встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Визначене частиною 2 статті 625 ЦК України право на стягнення інфляційних втрат і відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані.

Таким чином, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та відсотків річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Як вже зазначалось, у протоколах погодження договірної ціни № 4 від 04.10.2023, № 5 від 06.10.2023, № 6 від 06.10.2023, № 10 від 06.11.2023, № 11 від 06.11.2023, № 13 від 09.11.2023, № 15 від 20.11.2023, № 16 від 29.11.2023, № 17 від 29.11.2023 сторони передбачили інший розмір штрафних санкцій, ніж у п. 4.8. договору, зокрема, за прострочення в оплаті послуг, робіт, витрат експедитора понад строк, зазначений у даному договорі або іншому погодженому сторонами документі, клієнт на вимогу експедитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 35% річних від простроченої суми за неправомірне користування чужими грошовими коштами.

За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на неправомірне нарахування позивачем 35% річних.

Позивач заявив до стягнення 343 260,48 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми за кожен день прострочення за загальний період з 06.10.2023 по 15.02.2024.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що період нарахування річних є обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства України, в зв`язку з чим вимоги про стягнення 343 260,48 грн процентів за користування грошовими коштами правильно задоволені судом першої інстанції.

Також позивачем нараховано інфляційні втрати у розмірі 63 116,52 грн за загальний період з жовтня 2023 року по лютий 2024 року.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині, з огляду на те, що період нарахування та розмір інфляційних втрат є обґрунтованим.

Щодо посилання апелянта на неправомірне не зменшення судом першої інстанції розміру штрафних санкцій заявлених до стягнення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною другою статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

В обґрунтування доводів про можливість суду зменшити розмір штрафних санкцій скаржник посилається на правові висновки, викладені в постанові Верхового Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц, постанови Касаційного господарського суду Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 13.01.2020 у справі №902/855/18.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що в наведених постановах заявники зверталися до суду першої інстанції з відповідними клопотаннями про зменшення штрафних санкцій, і суд, за наслідками такого звернення, вирішував питання про можливість їх зменшення.

Однак, у даній справі, відповідач не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення нарахованої суми штрафних санкцій та не надав суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу, що підтверджує наявність підстав для зменшення їх розміру.

Відповідачу було відомо про існування у нього обов`язку та строків для оплати послуг, і він міг, здійснивши своєчасну оплату та у повному обсязі, уникнути нарахувань штрафних санкцій або зменшити їх розмір.

Нарахована позивачем сума штрафних санкцій не є неспівмірною та значною в порівнянні з сумами платежів, які відповідач здійснював на користь позивача за надання послуг.

Враховуючи те, що відповідач не подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до суду першої інстанції з його відповідним обґрунтуванням, відповідно до положень ч.3 ст.13 ГПК України, відсутні підстави стверджувати про порушення судом першої інстанції норм ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, а також для їх застосування судом апеляційної інстанції.

Згідно з ч.4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Полтавської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 25.11.2024 у справі №917/1581/24 без змін як такого, що постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 1 ст.123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, судовий збір за подання апеляційної скарги, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 ч.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю УЗТК ТРЕЙД залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 25.11.2024 у справі №917/1581/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.02.2025

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.А. Пуль