ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"17" лютого 2025 р. Справа№910/6314/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024

у справі №910/6314/24 (суддя Капцова Т.П.)

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення 119 304,70 грн

ВСТАНОВИВ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту - відповідач) про стягнення завданих збитків у розмірі 119 304, 70 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування особі, потерпілій внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тому у позивача виникло право вимоги до відповідача як до особи, чиїм військовослужбовцем було завдано шкоди.

Господарський суд міста Києва рішенням від 29.07.2024 у справі №910/6314/24 в позові відмовив повністю.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції перевіряючи документи надані позивачем до суду, дійшов до висновку, що відповідач не підпадає під визначення поняття «власник транспортного засобу», що наведене в пункті 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому не може бути відповідачем за регресним позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України у порядку пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не є особою, яка відповідає за шкоду, завдану військовослужбовцем ОСОБА_1 під час перебування ним у списках особового складу Військової частини НОМЕР_1 згідно із положеннями статей 1172, 1187 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024 у справі №910/6314/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною 2 статті 1187 ЦК України.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та у зв`язку оголошенням військового стану виконував трудові обов`язки за контрактом на автомобілі зеленого кольору (який в умовах воєнного стану використовується військовослужбовцями для визначення військової техніки), а отже більш вірогідним є те, що даний транспортний засіб використовувався військовою частиною для виконання бойових завдань.

На думку позивача, суд першої інстанції при прийнятті рішення допустився логічної помилки, коли вказував, що транспортний засіб темно-зеленого кольору не є транспортним засобом, що перебуває у власності відповідача, а тому військова частина не несе відповідальність. Оскільки транспортним засобом керував військовослужбовець, який виконував трудові обов`язки, посилання на право власності жодного відношення для правильного вирішення спору немає.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2024 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024 у справі №910/6314/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 26.08.2024 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6314/24. Відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024 у справі №910/6314/24.

Матеріали справи №910/6314/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 05.09.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 09.09.2024 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024 у справі №910/6314/24 повернув без розгляду. Скаржнику надіслав копію даної ухвали та апеляційну скаргу з доданими до неї матеріалами.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 02.12.2024 касаційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнив. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 про повернення апеляційної скарги без розгляду скасував. Справу №910/6314/24 направив до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 12.12.2024 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024 у справі №910/6314/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 16.12.2024 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024 у справі №910/6314/24 залишив без руху, надав скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Скаржник у встановлений строк усунув недоліки апеляційної скарги, шляхом подання відповідного клопотання.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 20.12.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024 у справі №910/6314/24. Учасникам справи надав право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 09.01.2025. Розгляд апеляційної скарги ухвали здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

09.01.2025 до Північного апеляційного господарського суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач наголошує на безпідставності позовних вимог, оскільки на балансі Військової частини НОМЕР_1 не перебували та не перебувають автомобілі "Mitsubishi L200". Крім того, такі автомобілі у Військовій частині НОМЕР_1 за конкретними підрозділами та військовослужбовцями (в тому числі за солдатом ОСОБА_1 ) не закріплювались та в експлуатацію не вводились у відповідності до Інструкції про використання автомобільної техніки у Міністерстві оборони та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 12.12.2016 №678.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02.09.2022 о 22 год. 18 хв. на перехресті вул. Тбіліської та бул. Шевченка у м. Запоріжжі сталася ДТП за участі автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору, з невідомим номерним знаком, під керуванням водія ОСОБА_1 , який на момент ДТП був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , та який після ДТП місце пригоди залишив.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено, зокрема, автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 18.11.2020.

З метою фіксації факту ДТП ОСОБА_2 викликав поліцію, працівниками якої були складені схема ДТП та рапорт від 02.09.2022.

У подальшому, УПП в Запорізькій області вжито заходів до встановлення особи та автомобіля іншого учасника ДТП та листом від 11.11.2022 №11124/41/32/01-2022 ОСОБА_2 проінформовано про те, що на момент ДТП автомобілем «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору, керував ОСОБА_1 , військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 , у зв`язку із чим матеріали, складені за наслідком ДТП, передано ІНФОРМАЦІЯ_1 для вирішення питання про притягнення водія до адміністративної відповідальності за статтями 124, 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На вказаний лист ІНФОРМАЦІЯ_2 надав відповідь від 28.11.2022 № 101/6080, в якій повідомив, що ОСОБА_1 звільнений наказом начальника Військової частини НОМЕР_1 від 21.09.2022 №148 ДСК з військової служби у запас за власним бажанням, у зв`язку із чим ІНФОРМАЦІЯ_2 не має змоги здійснити розшук водія автомобіля «Mitsubishi L200».

Аналогічна інформація була надана ОСОБА_2 листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 04.01.2023 № 101/87.

Листами УПП в Запорізькій області від 19.01.2023 № Ж-62/48/32/02-2023 та від 04.03.2023 №Ж-422/01/32/01-2023 ОСОБА_2 повідомлено, що адміністративні матеріали відносно ОСОБА_1 не складалися. У разі встановлення місцезнаходження вказаного водія, останнього буде притягнуто до адміністративної відповідальності, про що ОСОБА_2 проінформують.

Також, листом УПП в Запорізькій області від 09.10.2023 № 252-ад/41/31/01-2023 представника ОСОБА_2 проінформовано, що ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України, який під час руху заднім ходом не переконався в безпеці та скоїв наїзд на припаркований автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , після чого залишив місце події. Станом на теперішній час місцезнаходження ОСОБА_1 не відоме, тому останнього не вдається притягнути до адміністративної відповідальності. Також направлено фото пошкодженого автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у результаті ДТП.

Відповідно до звіту №1180 про оцінку автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного спеціалістом-автотоварознацем, оцінювачем Кузнецовим Р.В., який є суб`єктом оціночної діяльності, вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових КТЗ на дату оцінки - 02.09.2022 складає 102 960,81 грн, величина втрати товарної вартості автомобіля складає 26 274,60 грн, матеріальний збиток, завданий власнику вказаного автомобіля внаслідок ДТП на дату оцінки складає 129 235,41 грн.

30.11.2022 ОСОБА_2 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із повідомленням про ДТП, в якому зазначив обставини вчинення ДТП та долучив схему ДТП та листи УПП в Запорізькій області.

02.12.2022 ОСОБА_2 направив до Моторного (транспортного) страхового бюро України заяву про виплату страхового відшкодування на визначений ним розрахунковий рахунок.

Листом від 13.12.2022 №3-01б/29515 Моторне (транспортне) страхове бюро України зазначило про необхідність надання ОСОБА_2 додаткових документів для отримання страхового відшкодування.

Листом від 22.12.2022 ОСОБА_2 надіслав на адресу Моторного (транспортного) страхового бюро України додаткові документи.

Листом від 04.01.2023 №3-01б/419 Моторне (транспортне) страхове бюро України зазначило про необхідність надання додаткових документів ОСОБА_2 , зокрема, наполягало на наданні документа, що встановлює особу, винну у вчиненні ДТП.

Листом від 23.02.2023 ОСОБА_2 надіслано до Моторного (транспортного) страхового бюро України копії звіту №1180 про оцінку його автомобіля, банківських реквізитів та вищезазначених листів.

Зазначені обставини встановлені судами при розгляді справи №335/6309/23, за обставинами якої, у зв`язку із невиплатою Моторним (транспортним) страховим бюро України ОСОБА_2 страхового відшкодування, останній просив його стягнути.

На замовлення Моторного (транспортного) страхового бюро України оцінювачем Кузнецовим Р.В. було складено звіт №1167 про оцінку автомобіля, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 102 960,81 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023 у справі №335/6309/23 позов було задоволено частково та стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_2 102 960,81 грн страхового відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту транспортного засобу та 1 033,89 грн судового збору. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення величини втрати товарної вартості транспортного засобу в сумі 26 274,60 грн відмовлено.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2023 у справі № 335/6309/23 стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу розміром 11 600,00 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05.03.2024 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023 та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2023 у справі № 335/6309/23 залишено без змін.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_1 під час виконання ним службових обов`язків, а тому відповідальною особою за завдану шкоду є Військова частина НОМЕР_1 . З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь понесені у зв`язку з виплатою постраждалій особі страхового відшкодування витрати в загальному розмірі 119 304,70 грн.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Таке бюро є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту (абзаци перший і другий пункту 39.1 статті 39 цього Закону ).

Згідно з підпунктом 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» основним завданням МТСБУ є, зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Абзацом 2 пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У даному випадку цивільно-правова відповідальність транспортного засобу автомобіля «Skoda Octavia», д.н. НОМЕР_2 , була застрахована на момент ДТП у ПрАТ «СК «Євроінс Україна», поліс №206708664 терміном дії 09.11.2022. Інший учасник ДТП (автомобіль «Mitsubishi L200») не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно з пунктом 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону (підпункт 38.2.1); до страховика, якщо забезпечений транспортний засіб, що заподіяв шкоду, було встановлено та страховик був зобов`язаний, але не виплатив страхове відшкодування у порядку, встановленому цим Законом (підпункт 38.2.3).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України сплатило ОСОБА_2 103 994,70 грн відповідно до платіжної інструкції № 847559 від 06.03.2024, а 14.05.2024 приватним виконавцем Варавою Р.С. було стягнуто з рахунку Моторного (транспортного) страхового бюро України 13 260,00 грн, про що свідчить копія платіжної інструкції №887182 від 14.05.2024.

За надання послуг з оцінки позивачем було сплачено фізичній особі-підприємцю Кузнецову Р.В. 2 050,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 580054 від 23.01.2023.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Частиною 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно пункту 1 частини другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди передбачено у статті 1166 ЦК України, відповідно до частини першої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Аналіз наведених вище положень статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави для висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц).

Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц, що узгоджується також з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.02.2019 у справі № 640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі № 910/14685/17).

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Обставини, встановлені у рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023 у справі №335/6309/23, залишеному без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 05.03.2024, мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, оскільки підтверджують, що дорожньо-транспортна пригода відбулася з вини ОСОБА_1 і він був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 .

Водночас у цих судових рішеннях не було встановлено власника автомобіля «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору, з невідомим номерним знаком, та обставин виконання ОСОБА_1 на момент ДТП службових обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

При цьому положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплена обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень п. 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Статтею 34 Закону України "Про дорожній рух", в редакції станом на 02.09.2022, передбачені вимоги до реєстрації та обліку транспортних засобів. Державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Цією ж статтею передбачено, що відомчу реєстрацію та облік транспортних засобів, які належать військовим частинам, об`єднанням чи організаціям, що входять до складу Збройних Сил України здійснює уповноважений орган Міністерства оборони України.

На виконання вимог статті 34 Закону України "Про дорожній рух", постановою Кабінету Міністрів України №1032 від 30.09.2009 затверджено Порядок відомчої реєстрації та ведення обліку транспортних засобів Збройних Сил України (далі - Порядок №1032). Даний Порядок визначає процедуру відомчої реєстрації, перереєстрації, тимчасової реєстрації (далі - реєстрація), ведення обліку транспортних засобів, які закріплені за військовими частинами, закладами, установами та організаціями, що входять до складу Збройних Сил (далі - військові частини), та зняття їх з обліку (п. 1 Порядку №1032). Реєстрація транспортного засобу Збройних Сил (далі - транспортний засіб) полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних з перевіркою відповідних документів, закріпленням номерного знака, звіркою і у разі потреби дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин (кузова, шасі, рами, двигуна), оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційного документа - технічного талона транспортного засобу Збройних Сил (далі - технічний талон), зразок якого затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.1992 №47. Облік зареєстрованих транспортних засобів ведеться шляхом накопичення, узагальнення та зберігання інформації про такі транспортні засоби у базі даних уніфікованої електронно-облікової системи Збройних Сил (п. 2 Порядку №1032). Реєстрація транспортних засобів, ведення обліку зареєстрованих транспортних засобів та зняття їх з обліку здійснюється уповноваженим органом Міноборони - військовою інспекцією безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах та її структурними підрозділами (далі - підрозділи військової інспекції безпеки дорожнього руху) (п. 3 Порядку №1032). Використання (зберігання) незареєстрованих згідно з цим Порядком транспортних засобів забороняється (п. 5 Порядку №1032). Реєстрації підлягають усі легкові, вантажні, спеціалізовані, спеціальні автомобілі, автобуси, тягачі колісні, тягачі-транспортери, шасі, трактори, майстерні рухомі для технічного обслуговування та ремонту озброєння і військової техніки, мотоцикли, причепи та напівпричепи (п. 6 Порядку №1032).

За приписами пунктів 13, 14 Порядку на транспортний засіб, зареєстрований підрозділом військової інспекції безпеки дорожнього руху, видається технічний талон. Облік і видача бланків технічних талонів здійснюються в порядку, визначеному Міноборони. Інформація про транспортні засоби військових частин, що зареєстровані підрозділами військової інспекції безпеки дорожнього руху, вноситься до бази даних уніфікованої електронно-облікової системи Збройних Сил у порядку, визначеному Міноборони. Інформація про реєстрацію (внесення змін у відомості про реєстрацію) транспортного засобу невідкладно подається Головною військовою інспекцією безпеки дорожнього руху територіальному органу з надання сервісних послуг МВС для внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відповідно до п. 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які передбачені Порядком відомчої реєстрації та ведення обліку транспортних засобів Збройних Сил України про те, автомобіль «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору, з невідомим номерним знаком, є майном Військової частини НОМЕР_1 та те, що відповідач є володільцем цього транспортного засобу.

Матеріали справи також не містять доказів того, що позивач звертався з відповідними запитами до відповідача та/або підрозділів військової інспекції безпеки дорожнього руху щодо підтвердження перебування автомобіля «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору на обліку у відповідача чи у будь - якої іншої юридичної чи фізичної особи.

Зважаючи на те, що відповідач заперечує перебування автомобіля «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору на балансі Військової частини НОМЕР_1 , а позивач не вчиняв жодних дій щодо підтвердження факту власності або законного володіння автомобіля «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору за відповідачем, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено, що відповідач підпадає під визначення поняття «власник транспортного засобу» (автомобіля «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору), що наведене в пункті 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а отже не може відповідати за шкоду, завдану військовослужбовцем ОСОБА_1 під час перебування ним у списках особового складу Військової частини НОМЕР_1 згідно із положеннями статей 1172, 1187 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої та другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Крім того, згідно з приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто тягар доказування лежить на сторонах.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26.02.2024 у справі № 910/6757/23.

Доводи позивача, що використання транспортного засобу «темно-зеленого кольору» у місті Запоріжжя є більш вірогідним доказом використання транспортного засобу в цілях виконання трудових обов`язків не дають змогу суду апеляційної інстанції вважати, що такі доводи підтверджують те, що Військова частина НОМЕР_1 є власником транспортного засобу автомобіля «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору, з невідомим номерним знаком у розумінні п. 1.6 ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Оскільки згідно з пунктом 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону (підпункт 38.2.1) доводи позивача, що право власності жодного відношення для правильного вирішення спору немає суперечать Закону.

Відтак суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Згідно із частинами 1-5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що судове рішення прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024 у справі №910/6314/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2024 у справі №910/6314/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

4. Матеріали справи №910/6314/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська