УХВАЛА

18 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 922/2470/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Харківської міської ради

на рішення Господарського суду Харківської області від 25.09.2024 (суддя Байбак О. І.)

і постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 (головуючий суддя Істоміна О. А., судді Медуниця О. Є., Радіонова О. О.)

у справі № 922/2470/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Терези" (у формі малого підприємства)

до Харківської міської ради

про стягнення 469 736,77 грн,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Терези" (у формі малого підприємства) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Харківської міської ради 469 736,77 грн, з яких: 352 500 грн фактичної вартості земельної ділянки, 21 573 грн інфляційних втрат, 12 487,20 грн 3 % річних, 41 493,47 грн судових витрат у справі щодо повернення земельної ділянки та виконавчі збори і 41 683,10 грн моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач, зокрема, вказав на те, що на підставі пункту 22 додатку 1 до рішення Харківської міської ради Харківської міської ради «Про продаж земельних ділянок юридичним та фізичним особам» від 24.12.2014 року № 1751/14 між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2015 № 8/15, відповідно до умов якого позивач придбав у відповідача земельну ділянку площею 0,0786 га, із земель житлової та громадської забудови, яка знаходиться за адресою: місто Харків, майдан Фейєрбаха, 13 (кадастровий номер :01:008:0010) за ціною 352 500 грн. З часу придбання він мирно володів придбаною земельною ділянкою, однак керівник Салтівської окружної прокуратури м. Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області в межах судової справи № 922/1412/22 з позовною заявою про визнання недійсними вказаного вище рішення Харківської міської ради, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2015 № 8/15 та зобов`язання позивача звільнити цю земельну ділянку. В процесі розгляду справи згідно з висновками, викладеними постанові Східного апеляційного господарського суду по справі від 11.05.2023 та постанові Верховного Суду від 14.04.2024 у справі № 922/1412/22 встановлено нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2015 № 8/15, та фактично позивача було зобов`язано повернути земельну ділянку державі, в особі Харківської обласної державної адміністрації.

25.09.2024 рішенням Господарського суду Харківської області, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2025, позовні вимоги задоволено частково.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26.02.2015 між Харківською міською радою (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Терези» (у формі малого підприємства) (Покупець) було укладено договір № 8/15 купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Галіщевою О. А. за № 91 за ціною 352 500 грн.

Умовами Договору було визначено, що Продавець гарантує, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, входить до категорії земель, що можуть бути відчужені згідно з законодавством України, вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про які на момент підписання цього договору Продавець чи Покупець не міг не знати, не знаходиться під арештом і судових справ щодо неї не має (п. 5.1).Право власності на земельну ділянку виникає у покупця після державної реєстрації прав власності на землю, зареєстрованого у встановленому порядку (п. 6.1). Договір є обов`язковим для сторін з моменту його підписання обома сторонами і набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення (п. 11.1).

Суди досліджуючи матеріали справи встановили, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Терези» (у формі малого підприємства) сплатило вартість земельної ділянки у розмірі 352 500 грн, а також суди зазначили, що цей факт не заперечувався Харківською міською радою.

Право власності на земельну ділянку було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Терези» (у формі малого підприємства) і з часу проведення реєстрації позивач володів набутою за договором земельною ділянкою.

При цьому, суди попередніх інстанцій також встановили, що в серпні 2022 року керівник Салтівської окружної прокуратури м. Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області в межах судової справи № 922/1412/22 з позовною заявою про визнання незаконним та скасування п. 22 додатку 1 до рішення Харківської міської ради Харківської міської ради «Про продаж земельних ділянок юридичним та фізичним особам» від 24.12.2014 №1751/14, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2015 № 8/15 і зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Терези» (у формі малого підприємства) повернути державі, в особі Харківської обласної державної адміністрації, земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0010, площею 0,0786 га, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Фейєрбаха, 13, шляхом складання акта приймання-передачі.

12.01.2023 рішенням Господарського суду Харківської області по справі № 922/1412/22 у задоволенні позову відмовлено повністю.

11.05.2023 постановою Східного апеляційного господарського суду по справі № 922/1412/22 рішення Господарського суду Харківської області від 12.01.2023 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову, а саме: визнано незаконним та скасовано пункт 22 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про продаж земельних ділянок юридичним та фізичним особам» від 24.12.2014 №1751/14, визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2015 № 8/15 і зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Терези» (у формі малого підприємства) повернути державі, в особі Харківської обласної державної адміністрації, земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0010, площею 0,0786 га, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Фейєрбаха, 13, шляхом складання акта приймання-передачі.

Постановою Верховного Суду від 14.04.2024 постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.05.2023 по справі № 922/1412/22 в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 22 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 24.12.2014 №1751/14 та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2015 № 8/15 скасовано. В іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.05.2023 залишено без змін.

Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що оскільки Верховний Суд в постанові від 14.04.2024 по справі № 922/1412/22 зробив висновок, що ані рішення Харківської міської ради від 24.12.2014, ані договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2015 № 8/15 не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (тобто є нікчемними в силу Закону), в свою чергу свідчить про відсутність у Харківської міської ради будь-яких правових підстав для отримання грошових коштів у розмірі 352 500 грн отриманих від Товариства з обмеженою відповідальністю "Терези" (у формі малого підприємства) на виконання умов договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2015 № 8/15 та зумовлює задоволення позову в частині щодо стягнення з відповідача на користь позивача 352 500 грн сплачених на виконання умов договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2015 № 8/15, а також з урахуванням того, що грошові кошти не були повернуті, наявні підстави для нарахування інфляційних втрат у розмірі 21 573 грн і 3 % річних у розмірі 12 487,20 грн.

12.02.2025 скаржник подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду Харківської області від 25.09.2024 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 у справі № 922/2470/24.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2025 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

14.02.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Терези" (у формі малого підприємства) надійшли до Верховного Суду заперечення проти відкриття касаційного провадження, в яких заявник просить відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради на рішення Господарського суду Харківської області від 25.09.2024 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 у справі № 922/2470/24.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду Харківської області від 25.09.2024 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 у справі № 922/2470/24 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

Частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини.

Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у розмірі 469 736,77 грн.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень посилається на приписи частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Проте, наводячи такі обґрунтування, скаржник не врахував, що у справі з ціною позову до п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму такі посилання можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження лише за умови, що наявними будуть і, вже наведені вище, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України умови, які даватимуть суду право вважати судові рішення у справі з ціною позову до п`ятиста розмірів прожиткового такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зазначає, що такі посилання скаржника не є доводами, які у розумінні підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підтверджують наявність випадку (випадків), який (які) дає (дають) право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Підставою касаційного оскарження вищезазначених судових рішень скаржник зазначив, що оскаржувані судові рішення підлягають касаційному перегляду, оскільки справа має фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики, оскільки у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення проблему, яка, на його думку, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України).

Також скаржник зазначив про значний суспільний інтерес та виняткове значення для нього (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України).

Зазначені доводи скаржника не свідчать про наявність підстав для відкриття касаційного провадження з цих підстав, оскільки саме власне твердження (без належного обґрунтування) скаржника про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для нього не може бути визнано судом автоматичними підставами, на які поширюється дія положення підпунктів "а" і "в" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У поданій касаційній скарзі скаржник не доводить, що спір у справі стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки мотиви скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями та аргументів щодо переоцінки встановлених судом обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Отже, незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій.

Суд зазначає, учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а - г пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, тому що в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

У подібних правовідносинах заявникам слід враховувати, що Верховний Суд є судом права і використання ним оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики, "малозначні справи", тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, оскільки у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень і застосування Судом таких повноважень не може вважатися обмеженням доступу особи до процесу правосуддя з огляду на високий статус касаційного суду.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" і "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Доводи скаржника (в тому числі із посиланнями на ряд постанов Верховного Суду без належного обґрунтування цих посилань та відсутність висновку (також без належного обґрунтування) зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України і це повністю узгоджується із положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, з урахуванням викладеного і заперечення проти відкриття провадження, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у цій справі, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради на рішення Господарського суду Харківської області від 25.09.2024 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 у справі № 922/2470/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил