ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2025 року м.Дніпро Справа № 908/1983/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач),

судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.10.2024 (повний текст рішення складено 22.10.2024, суддя Горохов І.С.) у справі № 908/1983/24

за позовом Концерну Міські теплові мережі, м. Запоріжжя

до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

18.07.2024 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Концерну Міські теплові мережі до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 194 182,01 грн.

Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем обов`язку щодо оплати послуг з постачання теплової енергії за період січень лютий 2022 року на суму 194182,01 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 17.10.2024, у даній справі, позов задоволено повністю.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_1 ) на користь Концерну Міські теплові мережі (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку Азов, 137; ідентифікаційний код юридичної особи 32121458) заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 194 182,01 грн (сто дев`яносто чотири тисячі сто вісімдесят дві гривні 01 коп.).

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_1 ) на користь Концерну Міські теплові мережі (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку Азов, 137; ідентифікаційний код юридичної особи 32121458) судові витрати у розмірі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.).

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду, засобом системи «Електронний суд», з апеляційною скаргою звернувся ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій просить: прийняти вказану апеляційну скаргу до розгляду; відстрочити сплату судового збору на строк 30 календарних днів, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі; скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 17.10.2024 у справі № 908/1983/24, за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із зазначеним рішенням Відповідач не погоджується та вважає, що у позовних вимогах повинно бути відмовлено у повному обсязі, оскільки при винесенні рішення судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права.

Скаржник зазначає, що відповідно до положень частини 2 статті 275 Господарського кодексу України, відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Також апелянт посилається на пункт 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якого, індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Крім того, відповідач вказує, що відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

До того ж, в апеляційній скарзі відзначено, що відповідно до положень абзаців 3-6 частини 4 статті 13 «Про житлово-комунальні послуги», якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу.

Відмова будь-якої із сторін від укладання запропонованого другою стороною договору не позбавляє її права звернутися з повторною пропозицією про укладання договору в порядку, визначеному цією частиною.

Скаржник звертає увагу, що відповідно до пункту 6.5 примірного договору оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 12.08.2020 № 820, протягом п`яти робочих днів з дати укладення цього договору Балансоутримувач зобов`язаний надати Орендарю для підписання: зокрема, проекти договорів із постачальниками комунальних послуг, якщо стосовно об`єкта оренди такими постачальниками комунальних послуг відкриті окремі особові рахунки або якщо окремі особові рахунки були відкриті на попереднього користувача Майном.

Також апелянт зазначає, що відповідно до положень пункту 5.11 договору оренди від 22.05.2013 № 3110/д, орендар зобов`язаний протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Відповідач зауважує, що також Позивача було проінформовано, листом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя від 02.11.2021 № 3316, про завершення договірних відносин у сфері теплопостачання до відповідного об`єкту нерухомості.

З огляду на викладене, скаржник стверджує, що обов`язок орендаря (споживача / Відповідача в дійсній справі) до укладення договору є похідним від активних дій орендодавця або постачальника комунальних послуг (Позивача).

В апеляційній скарзі наголошено, що відповідач не ухиляється і не ухилявся від укладення договору про надання комунальних послуг та, відповідно, створення передумов для виникнення відповідних договірних правовідносин. Так матеріали справи не містять докази того, що Позивач звертався до Відповідача із проектом договору особисто, або опосередковано через балансоутримувача.

Таким чином, апелянт констатує, що саме бездіяльність Позивача є причиною відсутності договірних правовідносин із Відповідачем.

Щодо належності Відповідача у вказаній справі в апеляційній скарзі зазначено наступне.

Відповідно до норм Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448, забезпечення військових частин комунальними послугами та енергоносіями здійснюється квартирно-експлуатаційними органами Збройних Сил України.

Відповідач зазначає, що відповідно до положень пункту 5.12 вищевказаного Положення, оренда нерухомого майна державної та комунальної власності, яке необхідне для розміщення військових частин, здійснюється відповідно до чинного законодавства. Організація роботи щодо оренди такого майна покладається на Головне КЕУ ЗС України.

Також скаржник вказує, що відповідно до положень пункту 8.8 вищевказаного Положення, оплата спожитих комунальних послуг та енергоносіїв за військові частини, які розміщуються (у тому числі тимчасово) на фондах, що орендовані МО України, здійснюється за договорами про постачання (відшкодування вартості спожитих) комунальних послуг та енергоносіїв квартирно-експлуатаційними органами, у зоні відповідальності яких знаходяться займані об`єкти, на підставі укладених договорів оренди згідно із пунктом 5.12 цього Положення.

З огляду на викладене, відповідач зауважує, що з моменту створення не отримував бюджетних асигнувань на сплату комунальних послуг, оскільки у системі Міністерства оборони України правомочним оплачувати відповідні послуги визначено виключно відповідний структурний підрозділ.

Апелянт зазначає, що Позивачем не долучено до позову та не враховано при його складанні зміст відповідного договору Позивача із Квартирно-експлуатаційним відділом м. Запоріжжя, який регулював правовідносини до 2022 року.

Скаржник наголошує, що поза увагою суду першої інстанції залишено правомірність відмови Квартирно- експлуатаційного відділу м. Запоріжжя від виконання умов вказаного договору, згаданим вище листом, та відповідно перехід відповідних обов`язків до Відповідача.

Апелянт повідомляє, що вказаний договір, відсутній у розпорядженні Відповідача, проте зі змісту поданих Позивачем доказів, можна припустити, що останній перебуває у розпорядженні Позивача.

В апеляційній скарзі додатково повідомляється, що Відповідач, на підставі договору, має доступ до програмного забезпечення M.E.Doc, проте обсяг функціоналу вказаного програмного забезпечення, до якого має доступ Відповідач, не дозволяє отримувати вхідну кореспонденцією. Таким чином, відповідач не отримував в цій системі документи від Позивача, як-то вказує суд першої інстанції.

Отже, на думку скаржника, наявні підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог оскільки:

1) нез`ясовано обставини, що мають значення для справи - факт направлення позивачем відповідачу документів про намір укласти договір, упорядкувати правовідносини у сфері теплопостачання; сутність та зміст правовідносин, що існували між Позивачем та Відповідачем, щодо теплопостачання, які існували до 2022 року;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими - факт отримання відповідачем акта приймання-передачі послуг, наданих за особовим рахунком № 83532541 за жовтень 2023 року та рахунку за спірний період;

3) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права - судом не надано оцінку пасивній поведінці Позивача у правовідносинах, що мають виникати виключно на підставі договору; не врахування законодавства, що регулює господарську діяльність юридичних осіб підпорядкованих Міністерству оборони України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2024 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою ЦАГС від 08.11.2024 здійснено запит матеріалів справи №908/1983/24 із Господарського суду Запорізької області та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

19.11.2024 матеріали справи надійшли до ЦАГС.

20.11.2024 від апелянта до ЦАГС надійшла заява, якою просить долучити до матеріалів судової справи платіжну інструкцію №8523 від 15.11.2024 про сплату судового збору за подачу апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 3633,60 грн.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.10.2024 у справі № 908/1983/24; визначено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Відзиву на апеляційну скаргу Концерном Міські теплові мережі не надано. Згідно ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Встановлені судом першої інстанції та перевірені апеляційним господарським судом обставини справи.

Концерн «Міські теплові мережі» (надалі Позивач) діє на підставі статуту, який знаходиться у загальнодоступному місці на офіційному сайті Концерну «МТМ».

Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Позивача є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Позивача та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Позивача.

Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

Правовідносини між позивачем та споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про житлово комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про публічні закупівлі», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21.08.2019, № 830, (надалі Правила №830), Бюджетним кодексом України.

Згідно своїх господарських зобов`язань позивач здійснює постачання теплової енергії в будівлю (об`єкт) за адресою: АДРЕСА_2 . Нежитлова будівля не обладнана комерційним приладом обліку теплової енергії.

Відповідач користується нежитловим приміщенням у м. Запоріжжя згідно договору оренди № 3110/д та договорів про зміну до вищевказаного договору № 1-3 у яке надавалася послуга з постачання теплової енергії.

За твердженням позивача, відповідачу надано послугу з постачання теплової енергії за період з січня по лютий 2022 року на загальну суму 194 182,01 грн, що підтверджується розрахунком основного боргу, рахунками за надані послуги, та рішеннями ЗМР про початок та закінчення опалювального сезону які знаходяться у публічному доступі на сайті ЗМР. Виставлені позивачем рахунки залишені без оплати.

Невиконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати вартості теплової енергії, спожитої за відсутності укладеного договору, стало підставою для звернення позивача з позовом до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Для створення умов перебування та проживання осіб у жилих і нежилих приміщеннях, зокрема, шляхом забезпечення їх опаленням, законодавством України передбачено регулювання у сферах виробництва, транспортування та постачання теплової енергії.

Регулювання та встановлення відносин у сфері теплопостачання (виробництво, постачання, транспортування теплової енергії) здійснюється відповідно до таких основних нормативно-правових актів: Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України Про житлово-комунальні послуги, Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання, Закону України Про теплопостачання, Закону України Про публічні закупівлі, Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за № 1198 (надалі Правила № 1198), Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (надалі Правила № 630) та Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 (надалі Правила № 830).

Відповідно до частини 2 статті 275 Господарського кодексу України, частини 4 статті 19 Закону України "Про теплопостачання", споживання теплової енергії допускається тільки на підставі договору, укладеного Теплопостачальною організацією та Споживачем.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено поняття теплової енергії - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Тобто, зазначеною нормою визначено, що теплова енергія, як товар, не використовується для її безпосереднього споживання споживачами комунальних послуг (зокрема, власниками/користувачами приміщень у багатоквартирному будинку), а визначає перелік саме господарських і технологічних потреб, де її застосування можливе, а саме: для опалення (послуг з централізованого опалення), підігріву питної води (послуг централізованого постачання гарячої води), інших господарських і технологічних потреб (використання, наприклад, у промисловому виробництві).

Також статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що місцева (розподільча) теплова мережа - це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Значеною нормою визначено ще одну обов`язкову ознаку споживача теплової енергії, а саме: споживачем теплової енергії може бути особа (ОСББ, житлово-комунальні організації, виконавці послуг), теплоспоживче обладнання якої (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування тощо) через тепловий ввід приєднане або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі.

З огляду на зазначене вище (за умови технічної можливості для приєднання внутрішньобудинкових мереж, теплоспоживчого устаткування до місцевої (розподільчої) теплової мережі) до споживачів теплової енергії відносяться, зокрема, власники/балансоутримувача/орендарі будинків (споруд), будинки яких приєднані до місцевої (розподільчої) теплової мережі.

Слід зазначити, що відповідно статті 1 Закону України «Про теплопостачання» саме споживачі та постачальники теплової енергії є суб`єктами відносин у сфері теплопостачання і, як наслідок, відносини у цій сфері встановлюються шляхом укладення договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.

Частиною четвертою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 1 Правил № 1198 вони визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії. Правила є обов`язкові для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії (пункт 2 цих Правил).

Згідно з пунктом 3 Правил № 1198, споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору; система теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та/або місцевих (розподільних) теплових мереж, засобів розподілення теплової енергії, які об`єднані спільним режимом виробництва, транспортування та постачання теплової енергії; система теплоспоживання - комплекс теплоспоживчих установок, з`єднаний із системою теплопостачання, призначений для задоволення потреб споживача відповідно до договору.

Користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання (пункт 4 Правил № 1198).

У відповідності до пункту 23 Правил № 1198 розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Відповідно до пункту 13 Правил №830 надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно із пунктом 37 Правил №830 Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

За визначенням частини 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Матеріалами справи підтверджується, що у користуванні відповідача знаходиться будівля за адресою м. Запоріжжя, вул. 8-го Березня, 33 на підставі договору оренди № 3110/д та договорів про зміну до вищевказаного договору № 1-3. (а.с. 10-12)

Факт користування тепловою енергією у зазначеній будівлі у спірний період без укладання договору з Теплопостачальною організацією відповідачем не заперечується.

Наказом № 23 від 31.01.2020 Міністерства розвитку громад та територій України затверджено вимоги до формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Вимоги визначають основні положення щодо формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - комунальні послуги).

В них визначено терміни: абонентський номер споживача - номер споживача, визначений договором про надання відповідної комунальної послуги, який дає змогу ідентифікувати його виконавцю комунальної послуги або уповноваженій особі; рахунок на оплату комунальної послуги - розрахунковий персоніфікований для кожного окремого споживача документ, що містить консолідовану інформацію щодо нарахованої суми за спожиті обсяги комунальної послуги, платежів споживача за ці послуги, у тому числі сплачених у попередньому розрахунковому періоді, обсягів споживання комунальних послуг та діючих тарифів на ці послуги, іншу інформацію, про нараховані та сплачені суми платежів, передбачених законами України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», «Про житлово-комунальні послуги».

Концерном «МТМ» кожному споживачу присвоєно абонентський номер, що дає змогу ідентифікувати кожного споживача за місцем споживання теплової енергії нежитловим приміщенням.

Підпунктом 12 пункту 42 Правил №830 визначено, що Споживає має право відключитися від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Мінрегіону від 26.07.2019 № 169.

Відповідно до частини 3 статті 51 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів забезпечують у повному обсязі проведення розрахунків за електричну та теплову енергію, водопостачання, водовідведення, природний газ, інші енергоносії, комунальні послуги та послуги зв`язку, які споживаються бюджетними установами, та укладають договори за кожним видом відповідних послуг у межах бюджетних асигнувань, затверджених у кошторисі.

Обставини справи свідчать, що у спірний період з січня по лютий 2022 року відповідний договір з власником (користувачем) будівлі про закупівлю послуги з постачання теплової енергії за державні кошти сторонами не укладений, тому облік відпущеної теплової енергії позивачем здійснювався по особовому рахунку № НОМЕР_2 .

Разом з тим, відповідач є споживачем теплової енергії, між сторонами склались фактичні договірні відносини щодо надання відповідних послуг з постачання теплової енергії, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за такі послуги.

Нежитлова будівля за адресою: м. Запоріжжя, вул. 8-го Березня, 33 не обладнана комерційним приладом обліку теплової енергії.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги» Концерном МТМ для застосування протягом опалювального періоду 2021-2022 років розраховано двоставкові тарифи на теплову енергію та послуги з постачання теплової енергії, які затверджені рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 11.10.2021 № 374.

Собівартість виробництва, транспортування та постачання теплової енергії складається, по-перше, з вартості палива, електроенергії, покупної теплової енергії та, по-друге, витрат, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням та постачанням теплової енергії, з обслуговуванням обладнання, з підтриманням технологічного обладнання в робочому стані.

Перший вид витрат називається умовно-змінними, тобто такими, розмір яких залежить від обсягів теплової енергії, що вироблена та надана споживачам.

Другий вид витрат не залежить від обсягів теплової енергії, що вироблена та надана споживачам, тому називається умовно-постійними.

Проте обсяг цих витрат залежить від кількості і потужності технологічного обладнання, яке виробляє та транспортує теплову енергію споживачам.

Двоставковий формат тарифу обумовлює компенсацію підприємству двох частин витрат окремо, тобто двома ставками.

Перша ставка (умовно-змінні витрати) - плата за спожиту теплову енергію, за рахунок якої здійснюються витрати на придбання лише енергоресурсів (палива, електроенергії та покупної теплової енергії). Зважаючи на те, що обсяг цих витрат залежить від обсягів теплової енергії, яка виробляється та надається споживачеві, ця ставка визначена у гривнях за одиницю теплової енергії (грн./Гкал). Тобто споживач, сплачуючи за теплову енергію на опалення за показаннями будинкового приладу обліку, сплачує лише вартість природного газу, електричної та покупної теплової енергії. Споживач сплачує за цією ставкою лише протягом опалювального періоду та розмір платежу залежить від обсягів спожитої теплової енергії.

Друга ставка (умовно-постійні витрати) - плата за приєднане теплове навантаження, за рахунок якої здійснюються витрати, пов`язані з виробництвом, транспортуванням та постачанням теплової енергії, з обслуговуванням обладнання, з підтриманням технологічного обладнання в робочому стані, а також зі збутом та реалізацією теплової енергії і послуг з опалення. Зважаючи на те, що обсяг цих витрат залежить від кількості і потужності технологічного обладнання, що виробляє та транспортує теплову енергію споживачам та визначається, виходячи з обсягу теплового навантаження, що приєднане до джерела теплової енергії, ця ставка визначена у гривнях за одиницю теплового навантаження на джерело теплової енергії (грн/Гкал/годину).

Згідно із пунктом 32 Правил №830 плата за послугу розраховується виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.

У разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду) та умовно-постійної частини тарифу (протягом року).

На виконання Правил № 830 позивачем формуються рахунки на оплату спожитої послуги та надаються споживачу на безоплатній основі щомісяця відповідно до статті 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Позивачем сформовані та надані споживачу рахунки на оплату спожитої послуги з постачання теплової енергії по особовому рахунку № НОМЕР_2 .

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рахунки надавалися в електронній формі за допомогою доступу до електронних систем обліку теплової енергії.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. До первинних документів належать такі документи, як видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт виконаних робіт, прибутковий та видатковий касовий ордер, та інші. Мета складання первинних документів - зафіксувати факт господарської операції.

Згідно із виставленого позивачем рахунку відповідачу нараховано: за січень 2022 року 155 451,67 грн, за лютий 2022 року 38 730,34 грн.

Місцевим господарським судом правильно враховано, що для здійснення перевірки нарахувань позивачем надано всі необхідні дані, що містяться в рахунку, а саме покази приладу обліку, площу опалювальних приміщень у будинку, площу приміщення відповідача, тарифи що діяли в розрахунковому періоді.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.10.2021 у справі № 908/3159/19: Відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє відповідача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 7128916/17-ц. Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини (п.п. 36, 37, 38 постанови).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність укладеного договору з Теплопостачальною організацією не звільняє відповідача від оплати вартості теплової енергії у спірному періоді.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять докази того, що Позивач звертався до Відповідача із проектом договору особисто, або опосередковано через балансоутримувача та те, що саме бездіяльність Позивача є причиною відсутності договірних правовідносин із Відповідачем.

До того ж в п 5.11. укладеного договору зокрема, визначено, що в разі потреби Орендар (відповідач) укладає договори на комунальні послуги безпосередньо з підприємствами, організаціями, які надають такі послуги.

Доводів скаржника про те, що Відповідач з моменту створення не отримував бюджетних асигнувань на сплату комунальних послуг, оскільки у системі Міністерства оборони України правомочним оплачувати відповідні послуги визначено виключно відповідний структурний підрозділ, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Доводи скаржника про те, що Відповідач, на підставі договору, має доступ до програмного забезпечення M.E.Doc, проте обсяг функціоналу вказаного програмного забезпечення, до якого має доступ Відповідач, не дозволяє отримувати вхідну кореспонденцією, таким чином, відповідач не отримував в цій системі документи від Позивача, як-то вказує суд першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що відповідачем не спростовано обов`язку здійснити оплату наданих послуг з постачання теплової енергії, які були надані позивачем.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Невиконанням своїх грошових зобов`язань Споживач порушив вищевказані вимоги законодавства.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи свідчать, що відповідачем оплата за надані послуги з постачання теплової енергії за спірний період у передбачені строки та в повному обсязі не здійснена.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, що оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги з постачання теплової енергії станом на час прийняття рішення не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, позовна вимога про стягнення з відповідача основного боргу за період січень лютий 2022 в розмірі 194 182,01 грн за поставлену теплову енергію підлягає задоволенню.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальним правилом, доказування полягає не лише у поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що у даному випадку скаржником зроблено не було.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновки місцевого господарського суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанції під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.10.2024 у справі № 908/1983/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 17.10.2024 у справі № 908/1983/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін