ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(додаткове)

03.02.2025м. ХарківСправа № 922/467/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н. А.

за участю секретаря судового засідання Желтухіна А. М.

розглянувши заяву фізичної особи ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення (вх. № 2165/25 від 27.01.2025) у справі

за позовом Керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова (61038, м. Харків, вул. Маршала Батицького, 23) в інтересах держави

до відповідачів: 1) Харківської міської ради (код 04059243, 61003, м. Харків, майдан Конституції, 7),

2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (код 14095412, 61103, м. Харків, майдан Конституції, 16),

3) Фізичної особи-підприємця Іванова Андрія Станіславовича (РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ),

4) Фізичної особи ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Фізична особа ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , не відоме зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи),

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та витребування нерухомого майна

за участю представників учасників справи:

прокурора - Ширіна С. М.,

відповідача 1 - не з`явився,

відповідача 2 - не з`явився,

відповідача 3 - не з`явився,

відповідача 4 - не з`явився,

третьої особи - не з`явився, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.01.2025 по даній справі в позові відмовлено повністю.

27.01.2025 (вх. № 2165/25) на адресу Господарського суду Харківської області надійшла заява фізичної особи ОСОБА_1 , в якій четвертий відповідач просить суд ухвалити у даній справі додаткове рішення щодо розподілу судових витрат та стягнути з Салтівської окружної прокуратури м. Харкова на користь четвертого відповідача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 43 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування поданої заяви четвертий відповідач посилається на те, що: інтереси четвертого відповідача ОСОБА_1 представляв адвокат Міліруд Є.О. на підставі ордеру № 1051126 від 01.06.22, адвокатської угоди про надання правничої допомоги № 226010 від 01.06.2022; відповідно до п. 1.1 адвокатської угоди про надання правничої допомоги № 226010 від 01.06.2022 Виконавець зобов`язується надавати Клієнту правову допомогу та захист інтересів Клієнта в господарській справі № 922/467/22, а також в інших цивільних, господарських справах за участю Клієнта з приводу належного їй на праві власності нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 ; на виконання п. 4.1. угоди між адвокатом та відповідачем 25.01.25 було укладено акт наданих послуг, в якому детально визначено обсяг наданих послуг, а також обумовлено вартість сплачених коштів; на виконання акту наданих послуги четвертий відповідач згідно платіжної інструкції № P24AD7611 від 25.01.25 здійснив оплату послуг адвоката в розмірі 43 000,00 грн., зазначивши у призначенні платежу: «За послуги адвоката»; фактичні витрати відповідача пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції полягають у понесених витратах на правничу допомогу в розмірі 43 000 грн., які є об`єктивними, безумовними та реальними з точки зору їх розміру й важливості справи для відповідача, розмір гонорару є цілком співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних послуг, а тому перебувають у прямому пропорційному зв`язку з витраченим часом та обумовленим предметом спору.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.01.2025 прийнято до розгляду заяву фізичної особи ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення (вх. № 2165/25 від 27.01.2025) у справі № 922/467/22; призначено розгляд заяви в судовому засіданні на 03.02.2025.

03.02.2025 (вх. № 2825/25) на адресу Господарського суду Харківської області надійшли заперечення Салтівської окружної прокуратури міста Харкова на заяву фізичної особи ОСОБА_1 , в яких прокурор просить суд в задоволенні заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.

В обґрунтування поданих заперечень прокурор посилається на те, що: на підтвердження витрат на правову допомогу представником до заяви додано докази (квитанція послуги адвоката, адвокатська угода, акт адвокат на послуги від 25.01.2025, докази направлення документів учасникам справи); заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним і зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), адже середня заробітна плата у сфері юриспруденції у 2024 році по Україні складає 17 623,00 грн за місяць, по Харківській області - 13 667,00 грн за місяць; таким чином, встановлення представнику відповідача гонорару на суму 43 000,00 грн. за надання послуг при розгляді однієї судової справи, рішення по якій на теперішній час судом не ухвалено, у даному випадку є необґрунтованим; отже, відповідачем не доведено належним чином розумності, реальності та співмірності розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які були заявлені.

В призначене 03.02.2025 судове засідання з`явився представник Салтівської окружної прокуратури міста Харкова, який підтримав заперечення на заяву фізичної особи ОСОБА_1 та просив суд в задоволенні заяви четвертого відповідача відмовити повністю з мотивів, наведених в письмових запереченнях. Інші представники учасники справи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких письмових пояснень щодо заяви четвертого відповідача господарському суду не подали.

Розглянувши заяву фізичної особи ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення (вх. № 2165/25 від 27.01.2025) суд виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина 1 статті 16 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, як зазначено у частині 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 2, 3 статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Також, суд зазначає, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відносно обґрунтованості розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та його (розміру) пропорційності предмету спору, суд приймає до уваги, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015р., п.п.34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009р., п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006р., п.88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004р. та п.268 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Враховуючи вищевикладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Аналогічна правова позиція також викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.

Суд також враховує позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, де зазначено, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати: консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо.

Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, з означених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

За змістом пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частин третьої, четвертої та шостої статті 28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

У своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015 p., "Гімадуліна та інші проти України" від 10.12.2009 р., "Двойних проти України" від 12.10.2006 p., "Меріт проти України" від 30.03.2004 p., "East/West Jinnee Limited" проти України" від 23.01.2014 p. ЄСПЛ указував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Сформована практика Європейського суду з прав людини заснована на тому, що заявник має право на відшкодування витрат в розмірі, який був необхідний та розумний і дійсно понесений. Зокрема, у справі "Неймайстер проти Австрії" було вирішено, що витрати на правову допомогу присуджуються в тому випадку, якщо вони були здійснені фактично, були необхідними і розумними в кількісному відношенні (пункт 43 рішення "Неймайстер проти Австрії").

Дослідивши матеріали справи суд констатує, що в даній справі інтереси четвертого відповідача Гарбузової Галини Григорівни представляв адвокат Міліруд Є.О. на підставі ордеру № 1051126 від 01.06.22, адвокатської угоди про надання правничої допомоги № 226010 від 01.06.2022.

Відповідно до п. 1.1 адвокатської угоди про надання правничої допомоги № 226010 від 01.06.2022 Виконавець зобов`язується надавати Клієнту правову допомогу та захист інтересів Клієнта в господарській справі № 922/467/22, а також в інших цивільних, господарських справах за участю Клієнта з приводу належного їй на праві власності нерухомого майна за адресою: м. Харків, проспект Тракторобудівників, 158-А.

Правова допомога згідно п. 1.2 полягає серед іншого у представництві Клієнта у судових органах України будь-якої ланки з усіма необхідними для того повноваженнями, які надано законом позивачеві/відповідачу/третій особі/заявнику/зацікавленій особі, з питань, пов`язаних із захистом прав (копія угоди у додатку).

Порядок оплати за вказаною угодою визначений у п. 4.1. угоди, згідно якої Гонорар адвоката за даним Договором визначається Сторонами у акті виконаних робіт (наданих послуг) за результатом наданих послуг Клієнту в певній судовій інстанції або за певний проміжок часу.

На виконання п. 4.1. угоди між адвокатом та відповідачем 25.01.25 було укладено акт наданих послуг, в якому детально визначено обсяг наданих послуг, а також обумовлено вартість сплачених коштів.

В акті наданих послуг визначено, що Виконавцем (адвокатом) надані наступні послуги на виконання адвокатської угоди про надання правничої допомоги № 226010 від 01.06.2022: ознайомлення з позовною заявою та додатками; аналіз судової практики по взаємовідносинам даної категорії; вивчення документів відповідача та формування правової позиції; підготовка та подача відзиву на позовну заяву з додатками; підготовка процесуальних документів у вигляді заяви про застосування строків давності та інших клопотань з процесуальних питань; участь у розгляду справи в суді першої інстанції, а саме прийняття участі у 8 судових засіданнях.

Загальна вартість послуг Виконавця за актом визначена сторонами та складає 43 000 грн. 00 коп.

З детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом вбачається, що ним надано: 1. усна консультація з вивченням документів, що включає в себе: вивчення документів позивача та наявних документів відповідача; аналіз судової практики по взаємовідносинам даної категорії; аналіз законодавства, що було чинним у спірний період/ та його співставлення з редакцією, чинною на момент звернення прокурора до суду; оцінка щодо перспективи розгляду справи у суді; 2. подача відзиву на позовну заяву з додатками, що включає в себе: формування правової позиції; підготовка відзиву на позов; формування пакету документів (додатків) до відзиву на позов; копіювання додатків для сторін (обслуговування офісної техніки, витрати на папір, заправку картриджу несе адвокат); формування листа з відзивом, опису вкладення та відправка листів сторонам по справі Укрпоштою (відправка листа платна - за кошти адвоката); підготовка сканкопій належним чином завірених додатків до відзиву для суду; подача відзиву на позов з додатками до суду (завантаження відзиву та додатків до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, витрачено щонайменше 30 хвилин); 3. Інші супутні роботи, що складаються з: відстеження стану розгляду справи; контроль зупинення розгляду справи, надходження ухвал з процесуальних питань, про відкриття провадження, ознайомлення з даними ухвалами; підготовка заяви про ухвалення додаткового рішення та детальний опис виконаних робіт адвокатом та завантаження до суду; підготовка копій заяви на додаткове рішення для сторін та сканкопій для суду додатків до заяви; підготовка листа та направлення заяви про додаткове рішення листом сторонам по справі.

На виконання акту наданих послуги четвертий відповідач згідно платіжної інструкції № P24AD7611 від 25.01.25 здійснив оплату послуг адвоката в розмірі 43 000,00 грн., призначення платежу - за послуги адвоката.

Досліджуючи надані четвертим відповідачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного висновку.

В силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Відповідно до положень частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи зі змісту наведених вище положень статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.

Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 ГПК України, суд і ухвалює рішення в цій частині.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено в пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, зокрема, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 15 та 2 ГПК України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У контексті наведеного вище, суд наголошує на тому, що подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 ГПК України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.

Суд констатує, що відповідно до акту наданих послуг Виконавцем (адвокатом) надані наступні послуги на виконання адвокатської угоди про надання правничої допомоги № 226010 від 01.06.2022: ознайомлення з позовною заявою та додатками; аналіз судової практики по взаємовідносинам даної категорії; вивчення документів відповідача та формування правової позиції; підготовка та подача відзиву на позовну заяву з додатками; підготовка процесуальних документів у вигляді заяви про застосування строків давності та інших клопотань з процесуальних питань; участь у розгляду справи в суді першої інстанції, а саме прийняття участі у 8 судових засіданнях та загальна вартість послуг Виконавця за актом визначена сторонами та складає 43 000 грн. 00 коп.

При цьому в подальшому на виконання акту наданих послуги четвертий відповідач згідно платіжної інструкції № P24AD7611 від 25.01.25 здійснив оплату послуг адвоката в розмірі 43 000 грн., призначення платежу - за послуги адвоката.

Таким чином адвокатом дійсно було надано на підставі договору з четвертим відповідачем комплекс послуг, четвертим відповідачем ці послуги в свою чергу були прийняті та оплачені без жодних зауважень в повному обсязі, що підтверджується вищевказаними документальними доказами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо заперечень прокурора про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним і зі складністю справи та наданими адвокатом послугами через те, що середня заробітна плата у сфері юриспруденції у 2024 році по Україні складає 17 623,00 грн за місяць, по Харківській області - 13 667,00 грн за місяць суд зазначає про те, що: по-перше, загальне нічим необґрунтоване посилання прокурора на не співмірність та нескладність справи не відповідає дійсності, оскілки конкретні обставини даної справи та судова практика вирішення спорів даної категорії є дійсно складною, неоднозначною; по-друге, стосовно середньої заробітної плати у сфері юриспруденції суд зазначає, що застосування такого розміру за даних обставин справи є некоректним, адже справа розглядається судом на протязі тривалого часу з лютого 2022 року та представник четвертого відповідача вступив у справу в якості представника ще в червні 2022 року і з того часу представляє інтереси клієнта та виконує зобов`язання перед ним за укладеним договором, відтак середній розмір (щомісячний) у сфері юриспруденції не може бути застосований до даних правовідносин.

Таким чином, стягнення повної вартості послуг, визначених у акті наданих послуг від 25.01.2025 узгоджується з критеріями реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру і пропорційності, дійсно мають характер необхідних та обґрунтовують обсяг фактичних дій представника у справі, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату, тобто є розумно обґрунтованим і, відповідно, такі витрати повинні бути відшкодовані через те, що вони дійсно понесені позивачем (справедлива сатисфакція).

У вирішенні спірного питання чи є розмір витрат позивача на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема, суб`єктний склад, характер спірних правовідносин, висновки Верховного Суду щодо застосування положень частин п`ятої - сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України та критерії Європейського суду з прав людини (відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір).

На підставі наведеного вище суд дійшов до висновку про те, що витрати четвертого відповідача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підлягають покладенню на прокурора, зокрема, керуючись критеріями обґрунтованості, пропорційності та розумності, їх фактично понесено, вони є дійсно неминучими, а їх понесення підтверджено документально, відтак, виходячи з критерію саме реальності адвокатських витрат, їх дійсності та необхідності в даному конкретному випадку та з врахуванням обставин даної справи, розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку, що заява четвертого відповідача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню, в зв`язку з чим господарський суд стягує з прокурора на користь четвертого відповідача 43 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу із Салтівської окружної прокуратури міста Харкова суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20).

Також Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава.

Законодавство передбачає два випадки представництва прокурором у суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави.

Водночас в обох цих випадках прокурор здійснює представництво держави, яка і є фактичною стороною у справі.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Частина 3 ст. 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч. 4 цієї статті прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Водночас ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав представництва.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20).

Отже, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі відповідного уповноваженого органу, прокурор не замінює цей орган у судовому процесі, однак і не виконує функцію його представництва, оскільки представляє державу та є окремим самостійним суб`єктом звернення (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 05.10.2022 у справі № 923/199/21).

Частиною 5 ст. 53 ГПК України встановлено, що у разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

За приписами ч. 1 ст. 55 ГПК України органи та особи, які відповідно до цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною другою цієї статті (стосовно права укладати мирові угоди).

Частини 1 та 2 ст. 42 ГПК України містять переліки прав та обов`язків учасників справи, які не є вичерпними.

Велика Палата Верховного Суду в постанові 05.10.2022 у справі № 923/199/21 вказала на те, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі позивача лише у випадках, передбачених відповідним процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом, він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.

З урахуванням наведеного, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.

З огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку саме на прокурора мають бути покладені витрати четвертого відповідача на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що у системі прокуратури України діють обласні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, прокуратура Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Київська міська прокуратура (ч. 1 ст. 10 Закону України "Про прокуратуру").

Обласну прокуратуру очолює керівник обласної прокуратури, керівник прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, керівник Київської міської прокуратури, який має першого заступника та не більше трьох заступників (ч. 2 ст. 10 Закону України "Про прокуратуру").

Керівник обласної прокуратури представляє обласну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями (п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про прокуратуру").

У разі відсутності керівника обласної прокуратури його повноваження здійснює перший заступник керівника обласної прокуратури, а в разі його відсутності один із заступників керівника обласної прокуратури (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про прокуратуру").

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про прокуратуру" у системі прокуратури України на даний час діють окружні прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається наказом Генерального прокурора. Утворення, реорганізація та ліквідація окружних прокуратур, визначення їхньої компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що керівник окружної прокуратури представляє окружну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями.

Керівники окружних прокуратур, їх перші заступники та заступники, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про прокуратуру", наділені правом подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства.

Отже подаючи позов в інтересах держави керівник (його заступник) представляє відповідну прокуратуру, яка є юридичною особою у відносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціям.

Оскільки Салтівська окружна прокуратура міста Харкова не має статусу юридичної особи, діє без ідентифікаційного коду (який є обов`язковим реквізитом виконавчого документу) та підпорядкована Харківській обласній прокуратурі (), відтак саме на Харківську обласну прокуратуру, як юридичну особу, мають бути покладені витрати четвретого відповідача на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного суд покладає витрат на професійну правничу допомогу фізичної особи ОСОБА_1 в даній справі в розмірі 43 000 грн. 00 коп. саме на Харківську обласну прокуратуру (61001, місто Харків, вулиця Богдана Хмельницького, 4, ).

Також, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись статтями 123, 126, 129, 237, 238, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Заяву фізичної особи ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення (вх. № 2165/25 від 27.01.2025) задовольнити.

2. Стягнути з Харківської обласної прокуратури (61001, місто Харків, вулиця Богдана Хмельницького, 4, ) на користь фізичної особи ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) 43 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Додаткове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

В зв`язку з відрядженням та відпусткою судді Новікової Н. А. повний текст судового рішення складено та підписано 19.02.2025.

Суддя Н.А. Новікова