УХВАЛА

м. Київ

19.02.2025Справа № 910/14901/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» про забезпечення позову у справі №910/14901/24

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери»

до Фізичної особи-підприємця Мороз Руслани Олександрівни

та Фізичної особи-підприємця Зимньої Вікторії Володимирівни

про стягнення 1904788,00 грн

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Мороз Руслани Олександрівни (далі - відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця Зимньої Вікторії Володимирівни (далі - відповідач-2) про стягнення 1904788,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі в порушення взятих на себе зобов`язань по договорах суборенди нежитлових приміщень №СО-17 від 27.11.2013 та №СО-18 від 27.11.2013 не забезпечили схоронність переданого в оренду нежитлового приміщення, як і не повернули об`єкт оренди у належному стані з усіма невід`ємними поліпшеннями, у зв`язку з чим позивачу було завдано збитки у розмірі 1392084,00 грн та недоотримано орендну плату (упущену вигоду) у розмірі 512704,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/14901/24, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

23.01.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла зустрічна позовна заява від Фізичної особи-підприємця Мороз Руслани Олександрівни (позивач-1 за зустрічним позовом) та Фізичної особи-підприємця Зимньої Вікторії Володимирівни (позивач-2 за зустрічним позовом) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» (відповідач-1 за зустрічним позовом) до ОСОБА_2 (відповідач-2 за зустрічним позовом) до ОСОБА_2 (відповідач-3 за зустрічним позовом) та до ОСОБА_1 (відповідач-4 за зустрічним позовом) про визнання спільної часткової власності на нерухоме майно.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі будучи суборендарями приміщення здійснили у ньому поліпшення, які не можна відокремити без шкоди, чим фактично створили нову річ у розумінні статті 778 Цивільного кодексу України, а відтак, на переконання позивачів, наявні правові підстави вважати, що вони стали співвласниками орендованого об`єкту нерухомості, як це визначають положення цивільного законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2025 зустрічну позовну заяву Фізичної особи-підприємця Мороз Руслани Олександрівни та Фізичної особи-підприємця Зимньої Вікторії Володимирівни про визнання спільної часткової власності на нерухоме майно у справі №910/14901/24 повернуто.

14.02.2025 до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунках, відкритих у будь-яких банківських установах або інших фінансово-кредитних установах та належать відповідачам, а саме: Мороз Руслани Олександрівни в межах суми 586293,75 грн, Зимньої Вікторії Володимирівни в межах суми 1318494,25 грн.

Заява про вжиття заходів забезпечення позову обґрунтована тим, що, на переконання позивача, відповідачами вчиняються дії, які свідчать про зловживання процесуальними правами та намагання затягнути розгляд справи. Так, представником відповідача було подано завідомо безпідставну зустрічну позовну заяву, з метою оскарження ухвали про її повернення, а подання представником відповідачів апеляційної скарги на ухвалу суду від 31.01.2025 призведе до штучного збільшення строків розгляду даної справи. Позивач наголошує, що дії відповідачів щодо затягування розгляду справи №910/14901/24 спрямовані, в першу чергу, на відчуження активів, так як відповідачем-2 в процесі розгляду даної справи було відчужено автомобіль марки «Nissan Juke», при цьому, доцільність застосування заходів забезпечення позову по відношенню до відповідача-1 досліджувалося під час розгляду справи №910/17887/23, у якій Північним апеляційним господарським судом ухвалою від 22.10.2024 накладено арешт на грошові кошти відповідача-1, так як остання почала вчиняти активні дії щодо відчуження належного їй на праві власності майна, тоді як затягування розгляду даної справи, створить додаткову можливість відповідачам здійснити заходи по списанню/виведенню грошових коштів у спірній сумі, та як наслідок унеможливить виконання судового рішення, у разі його ухвалення на користь позивача.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» про забезпечення позову суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Згідно з положеннями пунктів 1 та 10 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб та іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, забезпечення позову - це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідачів з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача і з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є доведення наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача (відповідачів) чи інших учасників справи з тим, щоб забезпечити позивачу реальний та ефективний захист або поновлення порушених його прав (інтересів), якщо рішення буде прийняте на його користь, в тому числі задля забезпечення можливості захисту порушених прав в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

Відтак, мета заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення ЄСПЛ від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини").

При цьому, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність, в тому числі, передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Аналогічні правові висновки щодо застосування приписів статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 30.01.2024 у справі №908/2835/22 (908/1829/23), від 09.06.2021 у справі №914/2438/20, від 24.05.2021 у справі №910/3158/20, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18 та інших.

Не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 910/11678/22.

Водночас, під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частини 2, 5, 6, 7 статті 137 ГПК України), про що зазначено в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи.

У даному випадку, здійснивши оцінку доводів заявника, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» про забезпечення позову, оскільки необхідність у застосуванні судом визначеного заявником заходу не обґрунтована і документально не підтверджена, так як не містить документального підтвердження наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Так, згідно зі статтями 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Сам факт подання апеляційної скарги на ухвалу суду про повернення зустрічної позовної заяви не може вважатися затягуванням розгляду справи, оскільки такі дії учасника судового процесу є правом та формою реалізації конституційного права на судовий захист, учасник справи має право на перегляд судового акта, який безпосередньо впливає на її процесуальне становище, а доводи позивача щодо умисного затягування відповідачами розгляду справи з метою відчуження активів ґрунтуються виключно на припущеннях не підтверджених належними та допустимими доказами у даній справі.

При цьому, наведені позивачем обставини щодо відчуження відповідачем-2 автомобіля не можуть бути враховані судом, оскільки позивач не надав жодних доказів такого відчуження, а поданий позивачем витяг з Єдиного державного реєстру ТЗ Міністерства внутрішніх справ, підтверджує факт володіння відповідачем-2 зазначеним транспортним засобом станом на 20.02.2024.

У свою чергу, постановлення Північним апеляційним господарським судом ухвали від 22.10.2024, якою забезпечено позов у справі №910/17887/23 та накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на рахунках, відкритих у будь-яких банківських установах або інших фінансово-кредитних установах відповідача-1 не породжує обов`язок суду вживати заходи забезпечення позову у даній справі.

Статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

З огляду на вищевикладене, оцінивши доводи заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність, на даний час, визначених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили 19.02.2025 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

СуддяТ.В. Васильченко