ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 926/17/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О. М. - головуючий, Кондратова І. Д., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання Москалика О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Чернівецької області

у складі судді Проскурняка О.Г.

від 11.06.2024

на додаткове рішення Господарського суду Чернівецької області

у складі судді Проскурняка О.Г

від 25.06.2024

та постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів Зварич О.В., Гриців В.М., Малех І.Б.

від 28.10.2024

у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2

до Релігійної організації Релігійна громада храму в ім`я Різдва Христового м.Чернівці Древлеправославної Церкви України

про визнання статуту недійсним,

за участю представників:

від позивача-1: Загарія О.Д.

від позивача-2: не з`явилися,

від відповідача: Кривоносов Б.А., Хованець А.І.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Господарського суду Чернівецької області із позовом до Релігійної організації "Релігійна громада храму в ім`я Різдва Христового м. Чернівці Древлеправославної Церкви України" про визнання статуту недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 25 серпня 2023 року державним реєстратором Управління культури Чернівецької ОВА проведено державну реєстрацію змін до відомостей про Релігійну організацію. Однак Релігійна громада загальних зборів членів громади не проводила і не подавала документів реєстратору для проведення реєстраційних дій.

За допомогою проведення неправомочних зборів осіб, які не є членами Релігійної громади, та підроблення документів проведено незаконну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу та зареєстровано статут Релігійної громади в новій редакції, який підлягає визнанню недійсним.

Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

13 серпня 2023 року відбулись загальні збори членів Релігійної громади Православної старообрядної церкви храму Різдва Христового в м. Чернівці, якими одноголосно вирішено: 1) визначити канонічну та організаційну належності Громади до Древлеправославної Церкви України та змінити найменування Громади на Релігійна громада храму в ім`я Різдва Христового м. Чернівці Древлеправославної Церкви України; 2) прийняти статут громади у новій редакції з необхідними змінами, у тому числі зі зміною найменування; 3) переобрати виконавчий орган управління та інші керівні органи; 4) змінити місцезнаходження Громади.

Секретар Загальних зборів ОСОБА_3 звернувся із заявою про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

21 серпня 2023 року розпорядженням голови Чернівецької обласної державної адміністрації № 771-р прийнято рішення зареєструвати статут Релігійної громади храму в ім`я Різдва Христового м. Чернівці Древлеправославної Церкви України.

28 серпня 2023 року державним реєстратором управління культури Чернівецької обласної державної (військової) адміністрації Заяць В.В. здійснено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, а саме:

1) змінено найменування організації - з "Релігійна громада Православної старообрядної церкви храму Різдва Христового в м. Чернівці" на "Релігійна громада храму в ім`я Різдва Христового м. Чернівці Древлеправославної Церкви України ";

2) змінено керівника юридичної особи - із ОСОБА_1 на ОСОБА_4 ;

3) змінено відомості про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи - з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 ;

4) змінено органи управління юридичною особою;

5) внесено зміни до установчих документів - затверджено статут в новій редакції;

6) змінено місцезнаходження юридичної особи - з вул. Кошового Олега на вул. Криворучка Ореста;

7) змінено інформацію для здійснення зв`язку із юридичною особою.

10 вересня 2023 року за адресою Релігійної організації "Релігійна громада Православної старообрядної церкви храму Різдва Христового в м. Чернівці", ОСОБА_1 отримала листа від Головного управління ДПС у Чернівецькій області №13225/6/24-13-12-02-04 від 30 серпня 2023 року, з якого вбачається, що у зв`язку із внесенням змін до відомостей про юридичну особу, наявні розбіжності в імені її керівника, а саме: згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків - ОСОБА_4 , а згідно з даними Єдиного державного реєстру - ОСОБА_4 .

Позивачка - ОСОБА_1 вказує, що Загальні збори від 13.08.2023 скликані з повним ігноруванням вимог Статуту а тому є неправомочними, а відтак усі подальші прийняті ними рішення є незаконним та такими, що не породжують правових наслідків, відповідно не можуть бути підставою для внесення будь-яких змін про юридичну особу, у тому числі реєстрації статуту у новій редакції.

Короткий зміст рішення, додаткового рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Господарський суд Чернівецької області рішенням від 11.06.2024 у справі № 926/17/24 в позові відмовив.

Додатковим рішенням від 25.06.2024 стягнув з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 на користь Релігійної організації "Релігійна громада храму в ім`я Різдва Христового м. Чернівці Древлеправославної Церкви України" по 15 320,00 грн витрат за надання правової допомоги з кожного.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 рішення від 11.06.2024 та додаткове рішення від 25.06.2024 Господарського суду Чернівецької області у справі № 926/17/24 залишені без змін.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що у цій справі визнається недійсним статут в новій редакції, що прийнятий рішенням загальних зборів Релігійної громади. Тобто позивачі просять суд втрутитись у рішення Релігійної громади, а отже, у діяльність релігійної організації, для чого (втручання) у суду мають бути вагомі підставі.

З огляду на те, що статути релігійної організації у редакції від 26 квітня 2021 року та у редакції 21 серпня 2023 року не встановлюють будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади, а також не містять поняття фіксованого членства, процедури прийняття в члени релігійної громади, враховуючи висновки ЄСПЛ щодо права релігійної організації на власний розсуд визначати, в який спосіб вона вирішуватиме, чи приймати нових членів, визначатиме критерії членства та процедуру обрання органів управління, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшли висновку про відсутність вагомих підстав для втручання у діяльність релігійної організації, оскільки таке втручання суду може призвести до більш негативних наслідків для громади, відповідно відсутні підстави для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції також зазначив про те, що предметом позовних вимог у справі № 926/17/24 є визнання недійсним статуту Релігійної організації в новій редакції, зареєстрованого розпорядженням голови Чернівецької обласної державної адміністрації від 21.08.2023 року № 771-р. При цьому рішення загальних зборів Релігійної громади, які оформлені протоколом № 1 від 13.08.2023 року, не є предметом спору у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Чернівецької області від 11.06.2024, додаткове рішення Господарського суду Чернівецької області від 25.06.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.10.2024, у якій просили їх скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1 та 4 частини другої статті 287, пункту 3 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

Наявність підстав для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України обґрунтована таким:

- суд апеляційної інстанції застосував норму прав без урахування висновку щодо застосування норми прав у подібних правовідносинах, а саме постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 щодо того, що вимога про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

Пункт 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України обґрунтовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили і не надали оцінки жодному доказу, наявному в матеріалах справи, на який посилалися позивачі як на підставу своїх вимог, а саме:

- наявності списків членів Релігійної громади (фіксованого членства), які були чинними на день проведення зборів 13.08.2023, в яких ніхто із дійсних членів громади участі не брав, а саме первинний список в кількості 97 осіб, складений священником-настоятелем ОСОБА_2 24.03.2019 та список членів громади в кількості 101 особи, складений священником-настоятелем ОСОБА_2 і затверджений протоколом № 2 загальних зборів від 25.06.2023;

- чинний на день загальних зборів статут Релігійної громади, зареєстрований розпорядженням Чернівецької ОДА від 26.04.2021 № 464-р;

- рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 20.08.2020, залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 05.02.2021, по справі № 727/9492/19.

Щодо додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу зазначив про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 227/2301/21, від 20.10.2021 у справі №757/29103/20-ц щодо підтвердження понесених витрат внаслідок чого відповідачу безпідставно відшкодовано витрати на правничу допомогу.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, рішення, додаткове рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду залишити без змін.

Вважає, що судами попередніх інстанцій було правильно застосовано норми як матеріального так і процесуального законодавства.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Предметом позову у справі № 926/17/24 є вимога про визнання статуту, зареєстрованого розпорядженням голови Чернівецької обласної державної адміністрації від 21.08.2023р. №771-р, як статут Релігійної організації «Релігійна громада Храму в ім`я Різдва Христового м.Чернівці Древлеправославної Церкви України» в новій редакції, недійсним.

Підставою позову позивачами визначено те, що загальні збори членів релігійної громади, оформлені протоколом № 1 від 13.08.2023 р., поданим в подальшому державному реєстратору Заяць В.В., скликані з ігноруванням вимог Статуту відповідача в редакції 2021 року, є неправомочними, не можуть породжувати правових наслідків, зокрема, бути підставою для внесення будь-яких змін про юридичну особу, зокрема про зміну її підлеглості в канонічних питаннях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21 стосовно порядку ухвалення релігійною громадою рішення про зміну її підлеглості в канонічних та організаційних питаннях і внесення змін до статуту зазначила таке:

« 8.63. Частинами третьою-шостою статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

8.64. Поряд з цим за частиною першою статті 12 Закону правоздатність релігійної організації визначає її статут (положення), який підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях.

8.65. Стаття 14 Закону визначає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються:

1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади;

2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються:

1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів;

2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

8.66. Разом з тим Закон не визначає порядку вступу, прийняття до складу членів релігійної громади, їх обліку, а залишає вирішення цього питання самій громаді.

8.67. З такого ж розуміння автономії релігійної організації виходить ЄСПЛ у рішенні у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України», в якому він виснував, що наведена стаття 8 Закону жодним чином не обмежила чи перешкодила релігійній організації на власний розсуд визначати, в який спосіб вона вирішуватиме, чи приймати нових членів, визначатиме критерії членства та процедуру обрання органів управління. З точки зору статті 9 Конвенції, взятої разом зі статтею 11, це були рішення, які лежать у площині приватного права та які не мають бути об`єктом втручання з боку органів державної влади, якщо вони не порушують прав інших осіб, чи підпадають під обмеження, встановлені пунктами 2 статей 9 та 11 Конвенції.

8.68. Отже, в контексті цієї справи Велика Палата Верховного Суду відзначає, що законодавець лише в необхідних загальних рисах врегулював порядок реалізації релігійними громадами права на зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях:

1) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами;

2) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади;

3) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

При цьому законодавець визнав автономію релігійної громади у визначенні кількості її членів, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, а також у питаннях членства на таких засадах:

- членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади;

- релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади в порядку, встановленому її статутом (положенням)».

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, виходили з того, що внесення змін до Статуту відповідача відбулося на підставі рішення Загальних зборів «Релігійної громади Православної старообрядницької церкви храму Різдва Христового в м. Чернівці», оформленого протоколом від 13.08.2023 року № 1 з додатком із підписами осіб, які брали участь у Загальних зборах.

Відповідно до частини 1-6 статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Суди попередніх інстанцій встановили, що доказів порушення вимог чинного законодавства при прийнятті рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту відповідача, позивачами не надано, з огляду на відсутність обов`язкового обліку та ведення реєстру учасників релігійної організації, що не дає можливості встановити кількість членів релігійної громади, а також підтвердити доводи позивачів щодо відсутності кворуму та проведення спірних зборів особами, які не є членами релігійної громади, у зв`язку з чим в позові відмовили, оскільки в іншому разі це призведе до втручання у діяльність релігійної організації.

Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Позивачі касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції по суті спору, подали на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтувавши тим, що суд апеляційної інстанції застосував норму прав без урахування висновку щодо застосування норми прав у подібних правовідносинах, а саме постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 щодо того, що вимога про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

Наведені скаржниками у касаційній скарзі доводи щодо неправильного застосування судами статті 16 ЦК України з огляду на неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, стосовно належності та ефективності заявленого у цій справі позову свого підтвердження не знаходять. Суди попередніх інстанцій у цій справі розглянули заявлені позивачами вимоги по суті і відмовили в задоволенні позову, оскільки дійшли висновку про те, що відсутні підстави для висновку про порушення прав позивачів, а не через неналежність чи неефективність обраного ними способу захисту.

Щодо підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, то їх наявність скаржниками обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили і не надали оцінки жодному доказу, наявному в матеріалах справи, на який посилалися позивачі як на підставу своїх вимог, що відповідає положенням пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, а не пункту 3 як помилково зазначено скаржниками у касаційній скарзі (доводів щодо необґрунтованого відхилення судами попередніх інстанцій клопотання позивачів касаційна скарга не містить).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Проте у цій справі наявність наведених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася, про що зазначено вище.

З огляду на необґрунтованість наведених позивачами у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржників і на пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України та доводи, що стосуються порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та не дослідження зібраних у справі доказів.

Фактично доводи скаржника, наведені в обґрунтування пункту 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зводяться до необхідності встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги на додаткове рішення місцевого господарського суду, яке залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції, про проведення відшкодування відповідачеві витрат на правничу допомогу, слід зазначити таке.

Позивачі у касаційній скарзі вказують на те, що відповідач, заявивши вимоги про відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу, не дотримався порядку подання заяви про намір понести судові витрати, а також не надав доказів, які б підтверджували понесення витрат на правничу допомогу саме у справі № 926/17/24, без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 227/2301/21, від 20.10.2021 у справі №757/29103/20-ц.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частиною першою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частинами першою, другою статті 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядку.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно враховувати, зокрема, встановлений в самому договорі розмір та / або порядок обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Заразом за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.05.2024 у справах №227/2301/21, №206/4841/20, Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2019 у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 29.10.2020 у справі №686/5064/20, від 19.01.2022 у справі №910/789/21.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи заяву відповідача та стягуючи з позивачів на його користь судові витрати з правничої допомоги у розмірі встановив, що представництво його інтересів адвокатом у суді першої інстанції здійснювалося на підставі договору від 18 січня 2024 року, укладеного між Релігійною громадою храму в ім`я Різдва Христового м. Чернівці Древлеправославної Церкви України та Адвокатським об`єднанням Юридична фірма «ФОРС-МАЖОР» про надання правової допомоги № 167. Актом виконання робіт № INV-000519 від 14 червня 2024 року до Договору № 167, підписаним між сторонами без зауважень, сторони договору підтвердили надання правничої допомоги за договором № 167 на суму 30 540,00 грн. Наданий адвокатом розрахунок суми витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи № 926/17/24 збігається з обсягом робіт зазначеним у акті виконаних робіт.

Представництво відповідача у господарському суді першої інстанції здійснювалося адвокатом Хованець Андрієм Ігоровичем відповідно до ордеру СЕ № 1076829 від 19.01.2024, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 167 від 18.01.2024. Його участь у судових засіданнях 13.05.2024 та 11.06.2024, включених для оплати до акту виконаних робіт № INV 000519 від 14 червня 2024 року, підтверджується протоколами судового засідання у справі № 926/17/24. Також у матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, поданий до суду першої інстанції у справі № 926/17/24 Адвокатським об`єднанням юридична фірма «Форс-Мажор» від імені Релігійної громади храму в ім`я Різдва Христового м. Чернівці Древлеправославної Церкви України на виконання договору від 18.01.2024 № 167, а також заперечення на відповідь на відзив, вартість яких включена до оплати до акту виконаних робіт.

Тобто, обставини здійснення представництва вказаним адвокатом Релігійної громади храму в ім`я Різдва Христового м. Чернівці Древлеправославної Церкви України у суді першої інстанції у справі № 926/17/24 є підтвердженими. Перелік доказів, які можуть бути підтвердженням здійснення заявленого розміру витрат на правничу допомогу, не є вичерпним, відповідно у Верховного Суду відсутні підстави для твердження про протилежне.

Сама лише незгода скаржника з наданою судами оцінкою обставин справи та відповідних доказів не вказує на те, що така оцінка була проведена з порушенням норм права. Обов`язок доведення неспівмірності заявлених відповідачем до відшкодування витрат на правничу допомогу та наявності підстав для їх зменшення лежить на особі, яка заперечує розмір заявленого відшкодування, який позивачами не виконано.

Верховний Суд при касаційному перегляді додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, не виявив порушення судами приписів статей 126, 129 ГПК України, неправильного застосування норм матеріального права або інших порушень норм процесуального права, які б призвели до ухвалення незаконного рішення.

Висновки місцевого господарського суду та апеляційного господарського суду не суперечать правовим висновкам, наведеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 227/2301/21, від 20.10.2021 у справі №757/29103/20-ц, якими обґрунтовуються доводи касаційної скарги, з огляду на те, що відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а визначена іншими обставинами, встановленими судами, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, залежно від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення.

Відтак, наведена скаржником підстава касаційного оскарження додаткового рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає їх скасування з цієї підстави.

Висновки Верховного Суду

За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.

Судові витрати

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги позивачів та залишає без змін рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржників.

Верховний Суд зазначає про те, що згідно з частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України вимога відповідача про розподіл його витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з касаційним розглядом цієї справи, заявлена у відзиві на касаційну скаргу, буде розглянута після подання відповідачем відповідних доказів розміру цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення цієї постанови. У разі неподання заявником відповідних доказів протягом встановленого строку ця заява залишається без розгляду.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 11.06.2024, додаткове рішення Господарського суду Чернівецької області від 25.06.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 у справі № 926/17/24 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Кондратова

О. Кролевець