ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року Справа № 925/1261/24

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Гень С.Г.,

за участі представників сторін:

від позивача представник не з`явився,

від відповідача представник не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи-підприємця Швеця Анатолія Степановича,

с. Антоніна, Уманського району, Черкаської області

до товариства з обмеженою відповідальністю Промтехресурс-

Центр, м. Київ

про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області з позовом звернувся фізична особа-підприємець Швець Анатолій Степанович до товариства з обмеженою відповідальністю Промтехресурс-Центр про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки №02/08-ОР від 02 серпня 2012 року, а також про зобов`язання відповідача прибрати все майно із земельної ділянки, яка розташована за адресою: Черкаська область, Уманський район, м. Монастирище, вул. Соборна (Леніна), земельна ділянка 171А, яка була предметом вказаного договору.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 23 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

У задоволенні клопотання позивача про здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - відмовлено.

Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 10 год. 00 хв. 19 листопада 2024 року.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 19 листопада 2024 року, суд задовольнив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів та відклав розгляд справи в підготовчому засіданні на 10 год. 00 хв. 09 січня 2025 року.

26 листопада 2024 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач уточнив свої вимоги, виклав четвертий пункт прохальної частини позовної заяви у наступній редакції: Зобов`язати ТОВ Промтехресурс-Центр () прибрати усе своє майно із земельної ділянки, яка розташована за адресою: Черкаська область, Уманський район, м. Монастирище, вулиця Соборна (Леніна), земельна ділянка 171А, та яка була предметом договору суборенди земельної ділянки №02/08-ОР від 02 серпня 2012 року, а саме: ємність для зберігання газу об`ємом 10000 літрів, колонку газороздавальну АСТРА 2-07, заводський №100306, 2010 року виробництва, насос, систему трубопроводів.

Ухвалою суду від 09 січня 2025 року заяву позивача про зміну предмету позову прийнято до розгляду. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 10 год. 00 хв. 13 лютого 2025 року.

Сторони в судове засідання не з`явилися, відповідач про причини неявки суд не повідомив.

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалу суду від 09 січня 2025 року було доставлено відповідачу до його електронного кабінету 09 січня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа виготовленої з комп`ютерної програми Діловодство спеціалізованого суду.

Оскільки відповідач не був позбавлений права надати суду відзив на позов, а також необхідні докази, що обґрунтовують свої заперечення по суті позовних вимог, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач повідомлений належним чином, та оскільки явка учасників судового провадження в судове засідання обов`язковою не визнавалась, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, а також дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного:

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався, зокрема, на приписи ст.ст. 8, 31 Закону України Про оренду землі та зазначав, що оскільки договір оренди землі припинив свою дію 07 серпня 2023 року, то як наслідок договір суборенди з цієї дати є також припиненим.

Водночас, на земельній ділянці, яка з 07 серпня 2023 року належить позивачу на праві власності знаходиться майно відповідача, що перешкоджає власнику вільно використовувати землю за призначенням.

Судом встановлено, що 07 лютого 2012 року між Монастирищенською міською радою (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Швець Анатолієм Степановичем (орендар) було укладено договір оренди землі.

Згідно п. 1 вищевказаного договору орендодавець зобов`язався надати, а орендар - прийняти в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування АЗС по вул. Леніна, 171, м. Монастирище.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 1501 кв.м. по вул. Леніна, 171, м. Монастирище. Із них 250 кв.м. знаходиться під будівлями та допоміжними спорудами, площею 1 251 кв.м. для обслуговування території та створення благоустрою (п. 2 договору оренди).

Земельна ділянка забудована (п. 3 договору оренди).

Земельна ділянка передається в оренду для обслуговування АЗС, за рахунок земель житлової та громадської забудови Монастирищенської міської ради (п. 4 договору оренди).

Договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавців про намір продовжити його дію (п. 8 договору оренди).

Договір зареєстрований в Монастирищенській міській раді за №7 від 08 лютого 2012 року.

В подальшому 02 серпня 2012 року між фізичною особою-підприємцем Швець Анатолієм Степановичем (орендар) та товариством з обмеженою відповідальністю Промтехресурс-Центр (суборендар) було укладено договір суборенди земельної ділянки №02/08-ОР.

Згідно п. 1 суборенди орендар зобов`язався надати, а суборендар - прийняти в строкове платне користування в суборенду земельну ділянку під автогазозаправний пункт, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

В суборенду передається земельні ділянка загальною площею 68 кв.м., яка розміщена по вул. Леніна, 171А, м. Монастирище (п. 2 договору суборенди).

Земельна ділянка передається в суборенду для обслуговування автогазозаправного пункту за рахунок земель комерційного використання, які перебувають у користуванні фізичної особи-підприємця Швеця Анатолія Степановича (п.4 договору суборенди).

Пунктом 8 договору суборенди визначено, що термін дії договору суборенди укладено до 02 серпня 2061 року.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України Про оренду землі договір оренди землі припиняється в разі поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: Черкаська область, Уманський район, м. Монастирище, вулиця Соборна (Леніна), 171А, та була передана в оренду згідно договору оренди землі від 07 лютого 2012 року, з 07 серпня 2023 року належить на праві приватної власності Швецю Анатолію Степановичу, що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав №342284305 від 10 серпня 2023 року.

Отже, з урахуванням вимог ст. 31 Закону України Про оренду землі договір оренди землі від 07 лютого 2012 року припинив свою дію з 07 серпня 2023 року.

Згідно ст. 8 Закону України Про оренду землі орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому.

Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі.

У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється.

Отже, суд погоджується з доводами позивача, що в силу закону договір суборенди земельної ділянки №02/08-ОР припинив свою дію з 07 серпня 2023 року.

Про цю обставину позивач письмово повідомив відповідача шляхом направлення повідомлення від 07 травня 2024 року про припинення чинності (дії) договору суборенди земельної ділянки №02/08-ОР від 02 серпня 2012 року.

Вищевказане повідомлення відповідач отримав 15 травня 2024 року, що підтверджується трекінгом відправлення №869 з офіційного веб-сайту АТ Укрпошта.

Позивач стверджує, що на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності знаходиться майно відповідача, що перешкоджає використанню землі власником.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року, ухваленій у справі №905/1227/17 (провадження №12-112гс18), відступила від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі №918/144/15 (провадження № 3-1143гс15), і зазначила: Оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення). Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Згідно ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Судом встановлено, що п. 8 договору суборенди в частині умов щодо строку його дії (до 02 серпня 2061 року) суперечить умовам первісного договору оренди, оскільки перевищує строк дії оренди.

Вищенаведене не відповідає вимогам ст. 8 Закону України Про оренду землі.

Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви позивач саме з цих підстав свій позов в частині вимог про визнання договору суборенди землі недійсним не заявляв.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 вересня 2024 року зі справи №918/1043/21 вказала, що застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.

Також Велика Палата Верховного Суду підтвердила правильність своїх висновків, викладених у пунктах 66-70 постанови від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20, зокрема, про те, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину, однак вважає, що підхід до застосування наслідків недійсності правочину (стаття 216 ЦК України), сформульований у пунктах 72 та 81.2 згаданої постанови, потребує узгодження з наведеним вище висновком про двосторонню реституцію як юридичний обов`язок сторін недійсного правочину.

Для узгодження викладених раніше висновків з механізмом двосторонньої реституції в цілому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від своїх висновків, викладених у пунктах 72 та 81.2 постанови від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20, та виходити з буквального тлумачення змісту статті 216 ЦК України, яке дає підстави для висновку про те, що, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.

Водночас, з аналізу ст. 236 ЦК України можна зробити висновок, що законодавцем встановлено, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатись судом на момент його вчинення.

Разом із тим ч. 2 ч. 236 ЦК України передбачено, що якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов`язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов`язки передбачалися на майбутнє.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним з моменту укладення, а зобов`язання за цим договором - припинятися на майбутнє.

При цьому невиконані зобов`язання сторін за недійсним договором оренди, що виникли та існували до дати прийняття рішення судом про визнання його недійсним, повинні бути виконані сторонами. Договір оренди визнається недійсним з моменту його вчинення, тоді як орендні зобов`язання по ньому - на майбутнє, що зумовлено правовою природою орендних відносин.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10 березня 2020 року у справі №921/96/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем під час розгляду даної справи не було наведено підстав, що надають право визнати оспорюваний договір суборенди (або його частину), який припинив свою дію 07 серпня 2023 року, недійсним в судовому порядку.

Крім того, судом враховано, що фактично даний спір виник між сторонами з приводу усунення перешкод власнику землі у користуванні земельною ділянкою після припинення орендних правовідносин.

Позивачем не доведено, що договір суборенди, який в силу закону припинив свою дію 07 серпня 2023 року, зокрема, в частині умови щодо строку його дії, станом на 10 жовтня 2024 року (дата звернення позивача до суду) порушує права позивача, як орендодавця.

Вимоги про повернення земельної ділянки після закінчення договору суборенди позивач не заявляв.

Отже, спору між сторонами з приводу повернення землі орендодавцю (власнику землі) немає.

Відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови в позові.

За таких обставин, підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання недійсним договору суборенди суд не вбачає, оскільки позов в цій частині є необґрунтованим, крім того, задоволення позову про визнання договору суборенди недійсним (в даному випадку) за встановленими судом обставинами, не призведе до відновлення прав власника землі щодо користування землею.

Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача прибрати своє майно (згідно наведено в позові переліку) із земельної ділянки, яка належить позивачу на праві власності, суд вважає за необхідне вказати наступне:

Суд вважає, що по своїй правовій природі позивачем в цій частині заявлено негаторний позов про усунення перешкод власнику землі у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку від майна, що належить відповідачу.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав №342284305 від 10 серпня 2023 року позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:2460, площею 0,1291 га, що розташована за адресою: Черкаська область, Уманський район, м. Монастирище, вулиця Соборна, 171а.

Позивач стверджував, що відповідач продовжує зберігати на земельній ділянці своє майно, зокрема: ємність для зберігання газу об`ємом 10000 літрів, колонку газороздавальну АСТРА 2-07, заводський №100306, 2010 року виробництва, насос, систему трубопроводів та інше.

Згідно зі ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивач за таким позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Оскільки своїми діями (продовженням зберігання власного майна на чужій земельній ділянці) відповідач порушує право власника землі вільно користуватися своєю земельною ділянкою за призначенням, тому порушене право підлягає захисту в судовому порядку.

При цьому судом було враховано, що відповідач будь-яких заперечень з приводу даного спору суду не надавав, доводи позивача не спростовував і своїм правом на захист не скористався.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позов в частині вимог про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку від майна, що належить відповідачу підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Позивач просив суд стягнути з відповідача 10 000 грн. 00 коп. понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою.

Судом враховано, що згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат враховується наступне:

розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність.

При цьому судом враховано правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18.

Водночас відповідачем не надано суду договору, в якому було досягнуто домовленості між адвокатом та клієнтом щодо встановлення вартості послуг адвоката.

До позовної заяви позивачем було додано лише копії акту наданих послуг від 26 липня 2024 року №26/07/24-1, рахунку на оплату №1 від 26 липня 2024 року та платіжної квитанції від 30 липня 2024 року.

В зв`язку з чим підстав для стягнення з відповідача витрат позивача на правничу допомогу суд не вбачає.

При цьому судом було також враховано, що згідно ч. 1 ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Заяви з урахуванням положень ч. 1 ст. 221 ГПК України (з наведенням поважності причин неможливості надання стороною доказів суду до закінчення судових дебатів) позивач суду не подавав, а тому підстав для призначення судового засідання для ухвалення додаткового рішення з цього питання також немає.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю Промтехресурс-Центр (вул. Бойчука Михайла, 18-А, м. Київ, ідентифікаційний код 34479856) прибрати усе своє майно із земельної ділянки, яка розташована за адресою: Черкаська область, Уманський район, м. Монастирище, вулиця Соборна (Леніна), земельна ділянка 171А, та яка була предметом договору суборенди земельної ділянки №02/08-ОР від 02 серпня 2012 року, а саме: ємність для зберігання газу об`ємом 10000 літрів, колонку газороздавальну АСТРА 2-07, заводський №100306, 2010 року виробництва, насос, систему трубопроводів.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Промтехресурс-Центр, вул. Бойчука Михайла, 18-А, м. Київ, ідентифікаційний код 34479856 на користь фізичної особи-підприємця Швеця Анатолія Степановича, АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 - 2 422 грн. 40 коп. судового збору.

4. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідні накази після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 19 лютого 2025 року.

Суддя А.В.Васянович