ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.01.2025 Справа №905/1061/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКТС» (01042, м.Київ, вул.Чигоріна, буд.18, офіс 225)

до відповідача: Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м.Москва, вул.Житня, 14, будівля 1) та Міністерства оборони Російської Федерації (119019, Російська Федерація, м.Москва, вул.Знаменка, буд.19)

про стягнення 595740,67 доларів США

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Білогубова В.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Згідно із ст.216 ГПК України в засіданні суду оголошувалась перерва з 14.01.2025 до 30.01.2025.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС», м.Київ звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом (з урахуванням заяви б/н від 29.10.2024 про збільшення розміру позовних вимог) до відповідача, Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, м.Москва та Міністерства оборони Російської Федерації, м.Москва про стягнення реальних збитків в розмірі 285600 доларів США та 310140,67 доларів США упущеної вигоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України було втрачено майно позивача, у зв`язку з чим останній зазнав збитків.

Ухвалою суду від 12.08.2024 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1061/24, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач у жодне судове засідання не з`явився, відзиву у встановлений судом строк не надав, будь-яких пояснень по суті спору не представив. Разом з тим, суд зазначає, що предметом позову у цій справі є відшкодування шкоди (збитків), завданої збройною агресією Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди (збитків) є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, від 18.05.2022 у справі №760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 по справі №990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Вказані висновки наведено у постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах №490/9551/19 та №311/498/20.

Окрім того, аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Разом з цим, судом враховано, що до повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу Російської Федерації.

У зв`язку з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами Російської Федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану, Акціонерне товариство «Укрпошта» з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з Російською Федерацією.

Міністерство юстиції України листом №91935//12.1.1 від 06.10.2022 щодо вручення судових документів резидентам Російської Федерації в порядку ст.8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист №71/14-500-77469 від 03.10.2022) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється.

Поряд з цим, позивачем 20.08.2024 було направлено відповідачу позовну заяву з додатками на поштову адресу посольства Російської Федерації в Республіці Молдова, про що до суду подано відповідні докази.

Господарським судом також здійснювалось повідомлення відповідача про розгляд справи шляхом направлення ухвал Господарського суду Донецької області на поштову адресу посольства Російської Федерації у Республіці Молдова.

Водночас, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на офіційному веб-порталі «Судова влада України» у розділі «Повідомлення для учасників судового процесу» публікувались оголошення про розгляд справи №905/1061/24.

У цьому випадку судом також враховано, що згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалами суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Станом на дату ухвалення рішення відповідач відзиву не надав, будь-яких пояснень по суті спору не представив.

Приймаючи до уваги те, що господарським судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи та забезпечення реалізації ним своїх прав на судовий захист, в т.ч. шляхом надання відповідних заяв по суті справи, спір вирішено за наявними матеріалами в порядку норм ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 05:30 24.02.2022 на території України введено воєнний стан строком на 30 діб.

Дію воєнного стану в Україні неодноразово було продовжено. Востаннє Указом Президента України №740/2024 від 28.10.2024, строк дії воєнного стану на території України продовжено з 05:30 10.11.2024 строком на 90 діб.

У відповідності до спільного розпорядження голови та керівника апарату суду №6-р від 25.05.2023, з урахуванням рішення №1 від 13.06.2022 зборів суддів Господарського суду Донецької області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів і працівників суду, продовжено особливий режим роботи суду (дистанційно або в приміщенні суду (за необхідності та в умовах безпеки), тимчасове обмеження доступу до приміщення суду.

Приймаючи до уваги наведене, а також безпекову ситуацію у м.Харкові, спір вирішено з об`єктивних причин з перевищенням строків, визначених ч.3 ст.177, ч.ч.1, 2 ст.195 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 28.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.12.2024.

12.12.2024 об 11:54 год. керівник апарату Господарського суду Донецької області повідомив працівників суду стосовно надходження інформації про замінування будівлі суду, у зв`язку з чим всі працівники були вимушені терміново евакуюватись.

Також, о 12:26 год. у місті Харкові було оголошено повітряну тривогу, яка тривала до 15:18 год.

З огляду на наведене, судове засідання з розгляду справи по суті, яке було призначено на 12.12.2024 не відбулось.

Згідно з ухвалою від 12.12.2024 (з урахуванням змісту ухвали від 18.12.2024 про виправлення описки) судове засідання з розгляду справи по суті було призначено на 14.01.2025.

У судовому засіданні 14.01.2025 представник позивача Андрощук С.В. позовні вимоги підтримав, посилався на обставини викладені у позові; представник відповідача в судове засідання не з`явився, пояснень по суті спору не надавав.

Ухвалою суду в протокольній формі від 14.01.2025, у судовому засіданні було оголошено перерву до 30.01.2025.

Представники сторін у судове засідання 30.01.2025 не з`явились. Поряд з цим, у заяві б/н від 30.01.2025 представник позивача просив суд розглядати справу за власної відсутності.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Поряд з цим, норми ст.43 вказаного кодексу зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як визначено у ч.1 ст.202 зазначеного нормативно-правового акту, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Статтею 216 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду оголосити перерву або відкласти розгляд справи по суті. При цьому, це є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а відсутність у судовому засіданні представників сторін не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» є юридичною особою, резидент України, діє на підставі статуту, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань 44474079, дата державної реєстрації в єдиному державному реєстрі 17.11.2021.

Види діяльності: надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у.; вантажний залізничний транспорт; транспортне оброблення вантажів; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, неспеціалізована оптова торгівля.

Станом на дату ухвалення рішення Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» зареєстровано за наступною адресою: 01042, м.Київ, вул.Чигоріна, 18, офіс 225.

Як свідчать матеріали справи, згідно з договором №201221 від 20.12.2021 купівлі-продажу залізничних вагонів та специфікаціями №№1, 2 від 20.12.2021 до нього, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» придбало у Товариства з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» напіввагони: №№52815750, 53603296, 56419351, 53599270, 56506629, 54894340, 56439375, 56419328, 55472336, 56419344.

За правилами п.6.2 договору №201221 купівлі-продажу залізничних вагонів від 20.12.2021 право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі. За змістом акту №1 приймання-передавання від 01.01.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» отримало залізничні вагони: №№52815750, 53603296, 53599270, 56506629, 54894340, 56439375, 56419328, 55472336, 56419344, а отже і набуло право власності на зазначені вагони з 01.01.2022. Відповідно до акту №2 приймання-передавання від 01.02.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» отримало залізничний вагон №56419351, а отже і набуло право власності на цей вагон з 01.02.2022.

На підставі договору №171221 від 17.12.2021 оренди залізничного рухомого складу, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» отримало в оренду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» залізничний рухомий склад. Згідно з п.2.1 договору передача в оренду відбувається в місцях визначених за угодою сторін договору і оформлюється актом прийому-передачі, який підписується на станції навантаження, яка знаходиться на території України. Напіввагони №№53143491, 56439334, 56565450, 56133457, 56663586, 52370731 були отримані позивачем в оренду згідно з актами №№2, 6, 7, 16, 18, 24 від 01.01.2022 приймання-передавання вагонів в оренду.

Як вказує позивач, станом на 20.02.2022-25.02.2022 частина напіввагонів, які були у користуванні або володінні підприємства, а саме 16 напіввагонів, знаходились на територіях Донецької та Запорізької областей, з них 11 напіввагонів знаходились на території Донецької області (залізничні станції: Велико-Анадоль (напіввагони №№56565450, 55472336, 52370731, 53603296), Волноваха (напіввагони №№56133457, 53599270, 56419351, 56439375), Маріуполь-Сортувальний (напіввагони №№56506629, 54894340, 56439334), та 5 напіввагонів на території Запорізької області (залізничні станції: Інженерне (напіввагони №№52815750, 56419344, 53143491), Мелітополь (напіввагони №№56663586, 56419328).

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, з 24.02.2022 позивач втратив можливість користування або розпорядження вищезазначеними напіввагонами, які на цей час перебували на території Донецької та Запорізької областей, інформація про стан та розташування вагонів відсутня.

29.02.2024 позивач звернувся до Донецької обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.438 Кримінального кодексу України «Порушення законів та звичаїв війни».

11.03.2024 прокурор у кримінальному провадженні листом №18/1-501вих24 (18/1-1979-24) повідомив позивача, що відомості, викладені у вказаній вище заяві, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000193 від 11.03.2024 за ч.1 ст.438 Кримінального кодексу України.

19.04.2024 слідчий Служби безпеки України листом №78/2/13-1825нт повідомив позивача, що кримінальне провадження №0000193 від 11.03.2024 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.438 Кримінального кодексу України та кримінальне провадження №0000078 від 02.03.2024 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.438 Кримінального кодексу України постановою прокурора об`єднано в кримінальне провадження №0000023, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.02.2022, за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.110, ч.ч.1, 2 ст.437, ч.ч.1, 2 ст.438 Кримінального кодексу України.

З огляду на наведене, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача на свою користь реальних збитків та упущеної вигоди.

При цьому, звертаючись до суду з позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» просило стягнути з відповідача на свою користь реальні збитки в розмірі 238000 доларів США та 258450,56 доларів США упущеної вигоди.

Вказані суми були визначені за результатами проведення оцінки суб`єктами оціночної діяльності, про що складені відповідні звіти.

В свою чергу, 30.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» звернулось до суду з заявою б/н від 29.10.2024 про збільшення розміру позовних вимог та заявило про стягнення з відповідача на свою користь реальних збитків в розмірі 285600 доларів США та 310140,67 доларів США упущеної вигоди.

Вказана заява була прийнята судом до розгляду і подальший розгляд справи здійснювався з урахуванням її змісту (ухвала від 07.11.2024).

Згідно з заявою б/н від 29.10.2024 Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКТС», збільшення позовних вимог відбулось за рахунок того, що позивач нарахував на визначені оцінювачами суми податок на додану вартість у розмірі 20%:

- реальні збитки: 238000 доларів США + 20% (47600 доларів США) = 285600 доларів США,

- упущена вигода: 258450,56 доларів США + 20% (51690,11 доларів США) = 310140,67 доларів США.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За вимогами ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні положення містить ч.2 ст.20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків є одним із заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень ст.22 Цивільного кодексу України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміють майнову шкоду, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За ст.73 вказаного кодексу доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.86 вказаного нормативно-правового акту суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.13, 74, 73, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно бути доведено, зокрема, протиправність поведінки відповідача; наявність заподіяних діями відповідача збитків; причинний зв`язок між ними. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався.

14.04.2022 Верховною Радою України прийнято постанову про схвалення Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», в якій Верховна Рада України визнає дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу.

22.05.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України №2265-IX «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну».

Так, згідно зі ст.2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» Російська Федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 військова агресія Російської Федерації засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також, Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засудила військову агресію Росії проти України, вимагала від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засудила всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагала безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідаючи на запит представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКТС», Акціонерне товариство «Українська залізниця» у листі №ЦЦМ-12/113 від 27.02.2024 надало інформацію про дислокацію спірних напіввагонів станом на 23.02.2024, а саме:

- №№56565450, 55472336, 52370731, 53603296 залізнична станція Велико-Анадоль Донецької залізниці,

- №№56133457, 53599270, 56419351, 56439375 залізнична станція Волноваха Донецької залізниці,

- №№56506629, 54894340, 56439334 залізнична станція Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці,

- №№52815750, 56419344, 53143491 залізнична станція Інженерне Придніпровської залізниці,

- №№56663586, 56419328 залізнична станція Мелітополь Придніпровської залізниці.

Станція Велико-Анадоль лінійна вантажно-пасажирська залізнична станція Лиманської дирекції Донецької залізниці. Розташована у смт Ольгинка Волноваського району Донецької області на лінії Волноваха Донецьк між станціями Волноваха (11 км) та Південнодонбаська (6 км).

Станція Волноваха розташована у центрі міста Волноваха Волноваського району Донецької області. Від станції відгалужуються гілки у напрямку станцій Комиш-Зоря, Рутченкове (42 км) та Карань (22 км).

Станція Маріуполь-Сортувальний позакласна вантажна залізнична станція Лиманської дирекції Донецької залізниці на лінії Асланове Маріуполь-Сортувальний. Найближча станція Асланове (6 км). Тупикова станція, розташована в Кальміуському районі Маріуполя біля металургійного комбінату імені Ілліча.

Станція Інженерне проміжна залізнична станція Запорізької дирекції Придніпровської залізниці на неелектрифікованій лінії Запоріжжя II Пологи між станціями Новокарлівка (7 км) та Пологи (10 км). Розташована в селі Пологи Пологівського району Запорізької області.

Станція Мелітополь (також, Мелітополь-Пасажирський) вантажна та пасажирська станція Придніпровської залізниці, розташована на території міста Мелітополь.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом №309 від 22.12.2022 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, територія Ольгинської селищної територіальної громади, на якій знаходиться станція Велико-Анадоль, відноситься до територій тимчасово окупованих Російською Федерацією, дата початку окупації 10.03.2022; територія Волноваської міської територіальної громади, на якій знаходиться станція Волноваха, відноситься до територій тимчасово окупованих Російською Федерацією, дата початку окупації 10.03.2022; територія всього Маріупольського району, на якій знаходиться станція Маріуполь-Сортувальний, відноситься до територій тимчасово окупованих Російською Федерацією, дата початку окупації 05.03.2022; територія Пологівської міської територіальної громади, на якій знаходиться станція Інженерне, відноситься до територій тимчасово окупованих Російською Федерацією, дата початку окупації 03.03.2022; територія Мелітопольської міської територіальної громади, на якій знаходиться станція Мелітополь, відноситься до територій тимчасово окупованих Російською Федерацією, дата початку окупації 25.02.2022.

Відповідно до ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом і не потребує доведення у судовому порядку.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Належне позивачу майно було втрачено/знищено саме внаслідок протиправних дій військових формувань Російської Федерації та в результаті військової агресії останньої.

Разом з тим, постановою №326 від 20.03.2022 Кабінету Міністрів України затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, починаючи з 19.02.2014.

Згідно з п.2 вказаної постанови Міністерствам, іншим центральним та місцевим органам виконавчої влади постановлено розробити і затвердити у шестимісячний строк методики, передбачені Порядком, затвердженим цією постановою.

За змістом пп.18 п.2 Порядку, визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності. Основні показники, які оцінюються (зокрема): вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності; вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності; упущена вигода підприємств недержавної форми власності.

Відповідно до п.5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації (додаток до постанови №326 від 20.03.2022 Кабінету Міністрів України, далі Загальні засади) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.

Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.

Спільним наказом №3904/1223 від 18.10.2022 Міністерства економіки України та Фонду державного майна України затверджено Методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.

На підтвердження реального розміру збитків позивачем надано звіт про оцінку збитків завданих Товариству з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» і Товариству з обмеженою відповідальністю «ВКТС» внаслідок втрати об`єктів основних засобів залізничних напіввагонів в кількості 16 одиниць (згідно з переліком) у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, які станом на дату заподіяння шкоди розташовувались на залізничних станціях в межах окупованих територій Донецької та Запорізької областей України, станом на дату оцінки 01.04.2024, складений оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелект солюшнз» Максимовою А.В. (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача Фонду державного майна України і Колективного підприємства «Інформаційно-консультативного центру Українського товариства оцінювачів» серії МФ №123 від 19.12.2020, видане Колективним підприємством «Інформаційно-консультативного центру Українського товариства оцінювачів»).

За змістом звіту оцінювач зазначив, що розмір реальних збитків, завданих Товариству з обмеженою відповідальністю «ВКТС», внаслідок втрати об`єктів основних засобів залізничних напіввагонів в кількості 10 одиниць (№№52815750, 53599270, 53603296, 54894340, 55472336, 56419328, 56419344, 56419351, 56439375, 56506629, які були придбані позивачем згідно з договором №201221 від 20.12.2021 купівлі-продажу залізничних вагонів), що дорівнює показнику вартості втраченого майна, станом на дату настання події 24.02.2022 та дату оцінки 01.04.2024 становить 238000 доларів США.

Дослідивши наданий до матеріалів справи звіт про оцінку реальних збитків, суд знаходить його таким, що не викликає сумнівів у його правильності, не містить розбіжностей і відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості.

Заперечення відповідача проти результатів оцінки розміру реальних збитків позивача в матеріалах справи відсутні.

З огляду на таке, суд приймає поданий позивачем звіт про оцінку реальних збитків як належний доказ.

Як визначено у ст.524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.533 вказаного кодексу грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України «Про валюту і валютні операції» гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.

Разом з тим, відповідно до п.9 розділу І «Основні положення» Методики під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.

Отже, надаючи оцінку розміру доведених матеріалами справи реальних збитків, суд дійшов висновку про їх доведення в сумі 238000 доларів США, що за курсом гривні (39 грн) станом на дату оцінки (01.04.2024) становить 9282000 грн.

Щодо вини як складового елемента цивільного правопорушення суд зазначає, що законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення в частині позовних вимог щодо стягнення реальних збитків в сумі 238000 доларів США, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п.145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що на національному рівні гарантуються ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

З урахуванням наведеного ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих реальних збитків в сумі 238000 доларів США, є обґрунтованою та документально доведеною; крім того є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відповідного відшкодування. Судом встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та проведення активних бойових дій у Донецькій та Запорізькій областях позивач фактично втратив можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Щодо заявленого розміру упущеної вигоди в сумі 258450,56 доларів США доларів США, суд зазначає наступне.

Тлумачення змісту ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.224, ст.225 Господарського кодексу України свідчить, що збитки як правова категорія включають у себе упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а в разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц.

Позивач (кредитор) має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №910/12204/17, від 16.06.2021 у справі №910/14341/18, від 30.09.2021 у справі №922/3928/20.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, завданими потерпілій особі. Позивачу в цій категорії справ слід довести в порядку, передбаченому положеннями частини третьої ст.13, ст.ст.74, 76-77 Господарського процесуального кодексу України, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 30.09.2021 у справі №922/3928/20 зазначив, що неодержаний доход (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Так, обґрунтовуючи наявність збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач посилався на те, що внаслідок російської окупації, останній не може використовувати своє майно, як наслідок, отримувати дохід від підприємницької діяльності.

Наведене, на думку позивача, безпосередньо вказує на наявність збитків у формі упущеної вигоди.

На підтвердження наявності та розміру збитків позивачем було надано суду звіт про оцінку збитків упущеної вигоди, яка сформувалась за період з 24.02.2022 по 01.06.2024, в результаті неможливості використання Товариством з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ВКТС» залізничних напіввагонів в кількості 16 одиниць (згідно з переліком) в результаті збройної агресії Російської Федерації станом на дату оцінки 01.04.2024, складений Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтелект солюшнз» в особі оцінювача Ковтуненко А.В. (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача Фонду державного майна України і Української комерційної школи ЦМК №631 від 24.12.2011).

За змістом звіту оцінювач зазначив, що розмір упущеної вигоди за період з 24.02.2022 по 01.06.2024 склав 258450,56 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з п.п.1.1, 2.1 договору №231221 від 23.12.2021 оренди залізничного рухомого складу, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» зобов`язалось передати, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустріальні технології» прийняти в оренду залізничний рухомий склад, придатний до перевезень в технічному та комерційному стані, на підставі специфікації, де вказується пономерний перелік рухомого складу, який планується передати в оренду.

Відповідно до п.2.2 вищезазначеного договору оренди передача рухомого складу в оренду здійснюється протягом не більше 30 календарних днів з моменту узгодження специфікації до цього договору та оформлюється актом приймання-передачі, який підписується на станції прийому-передачі, що знаходиться на території України. Акт приймання-передачі є невід`ємною частиною договору.

Згідно з п.10.1 договору він набирає чинності від дати його підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2022, але у будь якому разі до повного виконання сторонами своїх обов`язків за договором.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» передало, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустріальні технології» прийняло, зокрема, 16 напіввагонів (щодо яких складався звіт про оцінку збитків (упущеної вигоди) у цій справі):

- відповідно до акту №2 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагони №№53603296, 53143491;

- відповідно до акту №4 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №56439375;

- відповідно до акту №5 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №56506629;

- відповідно до акту №6 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №56419344;

- відповідно до акту №9 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №56439334;

- відповідно до акту №10 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагони №№55472336, 56565450;

- відповідно до акту №15 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №54894340;

- відповідно до акту №17 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №56419351;

- відповідно до акту №18 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №52815750;

- відповідно до акту №21 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №53599270;

- відповідно до акту №22 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №56419328;

- відповідно до акту №23 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №56133457;

- відповідно до акту №26 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагони №56663586;

- відповідно до акту №33 приймання-передавання вагонів в оренду від 01.01.2022 напіввагон №52370731.

За основу, під час підготовки вказаного звіту для визначення розміру упущеної вигоди, суб`єктом оціночної діяльності взято до уваги договір №231221 від 23.12.2021 оренди залізничного рухомого складу, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» мало отримувати прибуток у вигляді орендних платежів від Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустріальні технології» за користування 16 напіввагонами, при цьому строк дії договору оренди відповідно до матеріалів справи встановлений до 31.12.2022, проте розмір упущеної вигоди суб`єктом оціночної діяльності розраховано за період з 24.02.2022 по 01.06.2024.

Крім того, в розділі 5.2 звіту про оцінку збитків у вигляді упущеної вигоди зазначено, що оскільки відповідно до договору №010823 від 01.08.2023 купівлі-продажу залізничних вагонів Товариство з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» передало у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКТС», а Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС» прийняло та сплатило за 6 напіввагонів (№52370731, №53143491, №56133457, №56439334, №56565450, №56663586), після 01.08.2023 відбулась зміна власника цих напіввагонів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКТС», відповідно упущена вигода розраховується з урахуванням періоду володіння втраченим майном:

- для Товариства з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» за період: 24.02.2022-01.08.2023;

- для Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКТС» за період: 24.02.2022-01.06.2024.

Проте, на думку суду, визначення тривалості строку компаундування, у межах якого враховується упущена вигода від активу (майна), в даному випадку було проведено не коректно.

З матеріалів справи, а саме наданого договору вбачається, що 01.08.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВКТС» було укладено договір купівлі-продажу залізничних вагонів, відповідно до п.1.1 якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Вагонна Компанія «Транссистема» зобов`язалось передати у власність Товариству з обмеженою відповідальністю «ВКТС», а останнє прийняти і оплатити залізничні напіввагони, відповідно до специфікації №7 до цього договору від 20.09.2023. Згідно з п.6.2 зазначеного договору право власності на товар переходить з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі товару.

Також, до матеріалів справи додано акт №7 від 20.09.2023 приймання-передавання вищезазначених 6 напіввагонів.

При цьому, в позові позивач зазначає, що з 24.02.2022 він не може користуватися, в тому числі, 6 напіввагонами (№52370731, №53143491, №56133457, №56439334, №56565450, №56663586), які знаходились у нього на правах оренди, у зв`язку з їх перебуванням на тимчасово окупованій території України, при цьому зазначені напіввагони стали предметом вищезазначеного договору купівлі-продажу від 01.08.2023, та були передані за актом приймання-передавання у власність позивача 20.09.2023.

Таким чином, не зрозуміло, як позивач втративши можливість користування зазначеними напіввагонами з 24.02.2022, прийняв 6 вищезазначених напіввагонів на тимчасовоокупованій території 20.09.2023, склав про це акт приймання-передавання, у зв`язку з чим отримав право власності на них.

У судовому засіданні 14.01.2025 представник позивача зазначав, що спір у справі не стосується напіввагонів, які були придбані за договором №010823 від 01.08.2023 купівлі-продажу залізничних вагонів.

Однак, як вбачається зі змісту звіту, розрахунок упущеної вигоди здійснений суб`єктом оціночної діяльності, в тому числі, з урахуванням втрати вагонів №52370731, №53143491, №56133457, №56439334, №56565450, №56663586.

Судом також враховано, що матеріали справи не містять доказів дійсного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустріальні технології» (орендарем) своїх платіжних зобов`язань за договором №231221 від 23.12.2021 оренди залізничного рухомого складу до моменту настання події повномасштабного військового вторгнення Російської Федерації на суверенну територію України 24.02.2022.

З огляду на наведене, враховуючи, що згідно зі ст.104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу, суд вважає звіт суб`єкта оціночної діяльності в частині визначення розміру упущеної вигоди таким, що викликає обґрунтовані сумніви у його правильності, повноті, ясності і обґрунтованості.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності збитків у вигляді упущеної вигоди у наведеному розмірі за період з 24.02.2022 по 01.06.2024, оскільки не надано доказів, які б беззаперечно вказували на те, що дохід міг би бути отриманий останнім у заявленому розмірі у випадку здійснення ним господарської діяльності за вищевказаний період.

Таким чином, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКТС» до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації та Міністерства оборони Російської Федерації в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 258450,56 доларів США не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Щодо заявлених до стягнення сум у розмірі 47600 доларів США та 51690,11 доларів США, які по суті є податком на додану вартість, що нарахований на суми реальних збитків 238000 доларів США та упущеної вигоди 285600 доларів США відповідно, то суд зазначає про наступне.

Згідно з п.14.1.178 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податок на додану вартість це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

За приписами п.185.1 ст.185 розділу V «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, згідно з підпунктами «а» та «б» п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів та послуг, місце постачання яких відповідно до ст.186 Податкового кодексу України розташоване на митній території України.

Пунктом 188.1 ст.188 Податкового кодексу України визначено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до п.п.213.1.9 і 213.1.14 п.213.1 ст.213 Податкового кодексу України, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи викладене, кошти, які можуть надійти як відшкодування збитків за пошкоджене, знищене, втрачене майно або компенсація упущеної вигоди, не є базою для нарахування податку на додану вартість.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевказане та те, що позивачем не наведено обґрунтування збільшення суми позовних вимог про стягнення збитків за рахунок податку на додану вартість, суд вважає позовні вимоги у цій частині необґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні.

З огляду на вищенаведене, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКТС» до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації та Міністерства оборони Російської Федерації про стягнення реальних збитків в розмірі 285600 доларів США та 310140,67 доларів США упущеної вигоди, підлягає частковому задоволенню, а саме на суму реальних збитків у розмірі 238000 доларів США.

Суд враховує, що при зверненні з позовом позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01.01.2024 прожитковий мінімум для працездатних осіб на рівні 3028 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача в дохід бюджету підлягає судовий збір в сумі 111384 грн відносно позовних вимог у задоволеній частині (238000 доларів США * 39 грн за 1 долар = 9282000 грн; 9282000 грн * 1,5 = 139230 грн; 139230 грн * 0,8 =111384 грн).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м.Москва, вул.Житня, 14, будівля 1) та Міністерства оборони Російської Федерації (119019, Російська Федерація, м.Москва, вул.Знаменка, буд.19) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКТС» (01042, м.Київ, вул.Чигоріна, буд.18, офіс 225, ) реальні збитки в розмірі 238000 доларів США.

Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м.Москва, вул.Житня, 14, будівля 1) та Міністерства оборони Російської Федерації (119019, Російська Федерація, м.Москва, вул.Знаменка, буд.19) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 111384 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 30.01.2025.

Повний текст рішення складено 10.02.2025.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ю.О.Паляниця