УХВАЛА

12 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 916/1101/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Баранець О.М.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група"

на рішення Господарського суду Одеської області

(суддя - Смелянець Г.Є.)

від 02.10.2024

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Ярош А.І., судді: Діброва Г.І., Принцевська Н.М.)

від 03.12.2024

у справі №916/1101/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група"

до Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області

за участю Одеської обласної прокуратури

про визнання договору недійсним,

за участю представників учасників справи:

позивача - не з`явилися

відповідача - не з`явилися

прокуратури - Турчин І.А.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група" (далі - ТОВ "Національна Енергетична Група") звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області про визнання недійсним договору про постачання електричної енергії споживачу № 1 від 04.10.2021.

1.2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір не відповідає вимогам спеціального законодавства що врегульовує відносини в сфері постачання електричної енергії, а саме в ньому відсутні всі істотні умови такого виду договорів, які визначені для нього ПРРЕЕ, зокрема, такі умови як порядок організації комерційного обліку електричної енергії та надання даних комерційного обліку електричної енергії відповідно до забезпечення послуг комерційного обліку. Відсутність законодавчо встановленої істотної умови в спірному договорі на момент його укладення беззаперечно порушує суб`єктивне право позивача на отримання під час його виконання об`єктивної інформації щодо валідованих обсягів споживання відповідачем електричної енергії та можливості здійснювати планування закупівлі електричної на оптовому ринку з урахуванням даних про стан засобів комерційного обліку.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.10.2024 у справі №916/1101/24 у задоволенні позову відмовлено.

2.2. Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами порушення його прав оспорюваним договором, оскільки виходячи з наявних матеріалів справи оспорюваний договір станом на час звернення позивача до суду з даним позовом вже виконано, а саме відповідачем спожито поставлену позивачем електричну енергію та здійснено її оплату позивачу у повному обсязі. При цьому, жодних доказів на підтвердження порушення оспорюваним договором суб`єктивного права позивача на отримання під час виконання договору об`єктивної інформації щодо валідованих обсягів споживання відповідачем електричної енергії та можливості здійснювати планування закупівлі електричної на оптовому ринку з урахуванням даних про стан засобів комерційного обліку, позивачем до суду не надано.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи підписані позивачем акти приймання-передачі до договору про постачання електричної енергії споживачу №1 від 04.10.2021 протягом всього періоду дії договору з зазначенням про відсутність претензій з боку обох сторін навпаки свідчать про виконання позивачем зобов`язань за договором, що виключає неможливість отримання ним як інформації щодо валідованих обсягів споживання відповідачем електричної енергії, так і неможливість здійснення планування закупівлі електричної на оптовому ринку.

З огляду на що зазначив, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи його інтересів як сторони оскаржуваного договору у зв`язку з його укладенням (який виконано в повному обсязі протягом всього строку його дії, без будь-яких заперечень до його форми та змісту), і також те, що в разі визнання оспорюваного договору недійсними майнові права позивача буде захищено та відновлено.

2.3. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2024 у справі №916/1101/24 залишено без змін.

2.6. Суд апеляційної інстанції, зважаючи на встановлену відсутність порушення прав та законних інтересів позивача, погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Одеської області від 02.10.2024 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі №916/1101/24, Товариство з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група" подало касаційну скаргу, якою просить оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

3.2. Підставами касаційного оскарження Товариство з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група" визначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. Товариство з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група" підставою касаційного оскарження зазначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (щодо застосування та тлумачення статей 2, 22 пунктів 5, 7, 43 Порядку складання, розгляду, затвердження на основі вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, який затверджено постановою КМУ від 28.02.2022 №228); від 31.08.2023 у справі № 280/8970/21 (щодо застосування статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України); від 02.12.2021 у справі № 906/1061/20 (щодо застосування статей 16, 216 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України); від 24.01.2021 у справі № 926/2308/19, від 31.01.2024 у справі № 310/8989/20 (щодо визнання недійсним договору); від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц (щодо застосування статті 22 Закону України "Про публічні закупівлі"); від 24.01.2021 у справі №926/2308/19; від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, від 10.11.2020 у справі №910/1997/18 (щодо застосування статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", статей 203, 215, 217 Цивільного кодексу України); від 17.11.2023 у справі №910/12832/21 (щодо застосування статті 655 Цивільного кодексу України) від 15.03.2024 у справі №904/192/22 (щодо застосування статей 215, 216 Цивільного кодексу України). При цьому посилається також на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, від 05.09.2022 у справі №519/2-5034/11, від 19.10.2022 у справі №910/14224/20.

Також посилається на рішення ЄСПЛ у справі Martinie v. France, application no. 58675/00, 12.04.2006, § 53, у справі Kress v. France, application no. 39594/98, 07.06.2001, § 81; у справі F.W. v. France, application no. 61517/00, 31.03.2005, § 27, від 24.07.2003 у справі Yvon v. France, application no. 44962/98, ЄСПЛ від 18.02.1997 у справі Niderost-Huber v. Switzerland, application no. 18890/91, ЄСПЛ від 07.06.2001 у справі Kress v. France, application no. 39594/98 (щодо застосування пункту 1 статті 6 Конвенції).

3.5. Товариство з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група" подало до Верховного Суду заяву, відповідно до якої просить передати справу №916/1101/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

3.6. У відзиві на касаційну скаргу прокуратура проти її доводів та вимог заперечує, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін, при цьому зазначає, що скаржником здійснено посилання на правові висновки суду касаційної інстанції, які викладені у справах щодо неподібних до тих, що розглядаються, правовідносин.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

За результатами закупівлі UA-2021-08-28-003567-а, 04.10.2021 між Захарівською селищною радою Роздільнянського району Одеської області (споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Національна енергетична група" (постачальник) укладений договір про постачання електричної енергії споживачу №1, згідно з яким постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пункту 1.1 договору цей договір про постачання електричної енергії є господарським договором, за яким передбачається постачання замовленого обсягу споживання електричної енергії споживачу постачальником за вільними цінами.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3 договору в цьому договорі терміни вживаються в значеннях наведених в законах України "Про ринок електричної енергії", "Про публічні закупівлі", Кодексі системи передачі, затвердженому постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309, Кодексі системи розподілу, затвердженому постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №310. Кодексі комерційного обліку, затвердженому постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №311, та Правилах роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312. Умови цього договору розроблені відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України, законів України "Про публічні закупівлі", "Про запобігання корупції", "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312 (далі - ПРРЕЕ), та є однаковими для всіх споживачів.

Відповідно до пункту 2.2 договору обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у нього укладеного в установленому порядку з оператором системи розподілу договору про надання послуг з розподілу, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу електричної енергії.

Згідно з пунктами 3.1-3.5 договору початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком 1 до цього договору. Споживач має право вільно змінювати постачальника відповідно до процедури, визначеної ПРРЕЕ, та умов цього договору. Постачальник за цим договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору. Постачальник зобов`язується поставити споживачу електричну енергію в строк до 31.12.2021. Місце постачання електричної енергії: згідно заяви-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток №1 до договору) межа балансової належності електроустановок замовника.

Розділом 5 договору визначено ціну, порядок обліку та оплати електричної енергії.

Відповідно до пункту 5.1 договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору. Ціна 1 кВт*год електричної енергії, станом на дату укладання цього договору, з урахуванням тарифу на послуги з передачі, становить - 2,557268 грн з урахуванням ПДВ, у тому числі: ціна електричної енергії - 2,131057 грн; податок на додану вартість у розмірі 20% до ціни електричної енергії - 0,426211 грн. Сума оплати за послуги з передачі електричної енергії включається в рахунок за електричну енергію.

Згідно з пунктом 5.2 договору загальна вартість всього обсягу поставки електричної енергії складає - 579 679 грн, з урахуванням ПДВ - 96 613,16 грн.

Відповідно до пункту 5.4 договору ціна (сума) цього договору розрахована згідно очікуваної вартості предмета закупівлі, відповідає остаточній тендерній пропозиції учасника. При цьому, фінансування закупівлі здійснюється в межах реально затверджених видатків замовника на дану потребу. На дату укладання договору платіжні (бюджетні) зобов`язання виникають щодо оплати частини предмета закупівлі в межах доведеної суми (у межах кошторисних призначень), які складають: 579 679 грн з ПДВ. Оплата залишку предмета закупівлі відбувається виключно за наявності коштів згідно з постійним кошторисом (планом використання бюджетних коштів) при наявності відповідного бюджетного призначення (бюджетних асигнувань) з урахуванням листа інформаційного характеру Мінекономрозвитку України "Щодо планування закупівель". Подальше виникнення зобов`язань буде збільшуватися відповідно до кошторисних призначень та може регламентуватися шляхом укладення додаткової угоди, але в будь-якому разі не може перевищувати загальної суми договору.

Згідно з пунктом 5.5 договору умови цього договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до пункту 5.15 договору порядок звіряння фактичного обсягу спожитої електричної енергії на певну дату чи протягом відповідного періоду визначається відповідно до комерційної пропозиції, обраної споживачем.

Згідно з пунктом 5.19 договору у разі виникнення спірних питань між споживачем та постачальником послуг комерційного обліку (оператором системи розподілу) щодо повноти/достовірності показів розрахункових засобів обліку. Постачальник може надавати споживачу консультації та іншу допомогу щодо врегулювання спірних питань. В будь-якому випадку інформація постачальника послуг комерційного обліку (оператора системи розподілу) є пріоритетною для здійснення комерційних розрахунків за цим договором. Наявність заперечень з боку споживача або спорів щодо показів засобів обліку не є підставою для затримки га/або не повної оплати коштів, згідно виставлених постачальником рахунків.

Відповідно до пунктів 5.21, 5.22 договору споживач протягом п`яти днів з дати одержання акта приймання-передачі електроенергії зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі електроенергії, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акта приймання-передачі електроенергії. У випадку не повернення споживачем підписаного оригіналу акту приймання-передачі електроенергії, або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання до 10 числа місяця, наступного за звітним, такий акт вважається підписаним споживачем, а обсяг спожитої електроенергії встановлюється відповідно до даних ОСР.

Згідно з пунктом 5.23 договору споживач надає постачальнику планові обсяги споживання на поточний рік одночасно з укладанням договору в узгодженій формі (додаток 1 до договору). Корегування замовлених обсягів здійснюється за умов:

- пункт 5.23.1 за площадками вимірювання, віднесеними до групи «б», здійснюється споживачем щомісячно, до 18-го (вісімнадцятого) числа місяця перед розрахунковим та до 18-го (вісімнадцятого) числа розрахункового місяця.

- пункт 5.23.2 при наявності у споживача площадок вимірювання, віднесених до групи «а», споживач щомісячно до 18-го (вісімнадцятого) числа місяця, перед розрахунковим, складає та надсилає на електронну адресу постачальника замовлення/корегування погодинного обсягу споживання електричної енергії споживачем на відповідний місяць 2021 року з наступним наданням оригіналу.

Корегування замовлених обсягів за площадками вимірювання, віднесених до групи «а», здійснюється споживачем щоденно, до 10:00 години доби постачання електричної енергії, шляхом надання постачальнику інформації в узгодженій формі.

У разі несвоєчасного складання та отримання постачальником замовлення/ корегування погодинного обсягу споживання електричної енергії споживачем розрахунковий місяць 2021 року. Сторони домовились, що обсяги постачання електричної енергії відповідного розрахункового місяця визначаються шляхом ділення обсягу електричної енергії, запланованого до постачання у відповідному місяці на кількість днів у такому місяці та годин на добу, і вважається, що даний погодинний розподіл є складеним і погодженим плановим погодинним обсягом споживання електричної енергії споживачем на відповідний розрахунковий місяць 2021 року.

Відповідно до пункту 13.1 договору договір набуває чинності здати його підписання і діє в частині постачання електричної енергії з 01.10.2021 до 31.12.2021 (включно), а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором.

Невід`ємною частиною цього договору є: заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток № 1 до договору) та комерційна пропозиція (додаток № 2 до договору), в якій, серед іншого встановлені умови щодо порядку визначення обсягів споживання та їх коригування.

В матеріалах справи наявні акти приймання-передачі до договору про постачання електричної енергії споживачу №1 від 04.10.2021, які складені про те, що постачальником були надані, а споживачем були одержані товар, послуги - електрична енергія та передача електричної енергії - протягом всього періоду дії договору: за січень 2022 року на суму 176 691,43 грн, за жовтень 2021 року на суму 112 941,23 грн та на 5 000,00 грн, за листопад 2021 року на суму 145 863,90 грн, грудень 2021 року на суму 184 188,46 грн (акти містять зазначення про відсутність жодних претензій з боку обох сторін);

Також матеріали справи містять звіт про виконання договору про закупівлю UA-2021-08-28-003567-а, дата формування звіту 08.05.2023, з якого вбачається строк дії договору про закупівлю: 04.10.2021 - 01.04.2022, Сума оплати за договором про закупівлю: 529 353,85 UAH (в тому числі ПДВ 88 225,64 UAH).

На переконання позивача, спірний договір не відповідає вимогам спеціального законодавства що врегульовує відносини в сфері постачання електричної енергії, а саме, в ньому відсутні всі істотні умови такого виду договорів, які визначені для нього ПРРЕЕ, а тому наявні підстави для визнання його недійсним в судовому порядку.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група", звертаючись із касаційною скаргою, підставою касаційного оскарження зазначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

5.4. Положення статті 287 Господарського процесуального кодексу України спрямовано на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15, від 06.09.2017 у справі №910/3040/16, від 13.09.2017 у справі №923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі №760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та №372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі №648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц тощо).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

5.5. У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову виходили з наступного.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору про постачання електричної енергії споживачу №1 від 04.10.2021, укладеного між сторонами у справі за результатами закупівлі UA-2021-08-28-003567-а.

Звертаючись з позовом у цій справі, позивач посилався на те, що в спірному договорі відсутні істотні умови такого виду договорів, які визначені для нього ПРРЕЕ, зокрема, такі умови як порядок організації комерційного обліку електричної енергії та надання даних комерційного обліку електричної енергії відповідно до забезпечення послуг комерційного обліку, що порушує суб`єктивне право позивача на отримання під час його виконання об`єктивної інформації щодо валідованих обсягів споживання відповідачем електричної енергії та можливості здійснювати планування закупівлі електричної на оптовому ринку з урахуванням даних про стан засобів комерційного обліку.

Разом з тим, судами обох інстанцій встановлено, що оспорюваний договір станом на час звернення позивача до суду з даним позовом вже виконано, а саме відповідачем спожито поставлену позивачем електричну енергію та здійснено її оплату позивачу у повному обсязі.

При цьому, жодних доказів на підтвердження порушення оспорюваним договором суб`єктивного права позивача на отримання під час виконання договору об`єктивної інформації щодо валідованих обсягів споживання відповідачем електричної енергії та можливості здійснювати планування закупівлі електричної на оптовому ринку з урахуванням даних про стан засобів комерційного обліку, позивачем до суду не надано.

Натомість наявні в матеріалах справи підписані позивачем акти приймання-передачі до договору про постачання електричної енергії споживачу №1 від 04.10.2021 протягом всього періоду дії договору з зазначенням про відсутність претензій з боку обох сторін навпаки свідчать про виконання позивачем зобов`язань за договором, що виключає неможливість отримання ним як інформації щодо валідованих обсягів споживання відповідачем електричної енергії, так і неможливість здійснення планування закупівлі електричної на оптовому ринку.

З огляду на викладене, суди обох інстанцій дійшли висновку, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи його інтересів як сторони оскаржуваного договору у зв`язку з його укладенням (який виконано в повному обсязі протягом всього строку його дії, без будь-яких заперечень до його форми та змісту), і також те, що в разі визнання оспорюваного договору недійсними майнові права позивача буде захищено та відновлено.

Суди при вирішенні спору також врахували позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 15.11.2021 у справі № 388/1298/16-ц, відповідно до якої якщо відсутність у договорі однієї чи більше з істотних умов не унеможливила виконання договору і сторони протягом певного часу виконували їх умови, отже незгода позивача з умовами виконання договорів не може бути підставою для визнання її прав порушеними в момент укладення договорів та визнання їх недійсним з цих підстав.

5.6. Проаналізувавши зазначені скаржником постанови Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Стосовно посилань товариства у касаційній скарзі на те, що судами під час ухвалення судових рішень у справі не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 щодо застосування та тлумачення статей 2, 22 Бюджетного кодексу України, пунктів 5, 7, 43 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, який затверджено постановою КМУ від 28.02.2022 №228, колегія суддів зазначає наступне.

У справі № 922/3095/18 товариство звернулося з позовом до Управління праці та соціального захисту населення про стягнення 3% річних та інфляційних за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання та водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, вивезення побутового сміття та рідких нечистот, мотивуючи позов тим, що товариство здійснило поставку природного газу на пільгових умовах певній категорії споживачів, проте Управління, яке є головним розпорядником коштів місцевого бюджету з виконання програм соціального захисту населення щодо відшкодування витрат на послуги з постачання природного газу, які надавалися пільговій категорії населення, несвоєчасно провів розрахунок щодо відшкодування витрат, понесених позивачем унаслідок надання послуг з газопостачання на пільгових умовах за спірний період. Судами обох інстанцій позовні вимоги задоволені. Разом з тим, Верховний Суд, скасовуючи судові рішення та відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку, що виходячи з аналізу положень Порядків перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій №№ 20, 256, 493, держава фактично визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. При цьому погодився із судами стосовно віднесення розгляду спору до господарської юрисдикції виходячи з того, що хоча у спірних правовідносинах головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо відшкодування витрат на послуги з постачання природного газу, які надавалися населенню Харкова, якому призначено субсидії, є Управління, проте у відносинах щодо розрахунків з постачальниками послуг для осіб, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, головні розпорядники бюджетних коштів на фінансування соціальних програм виступають не як суб`єкти владних повноважень, а як боржники у зобов`язальних правовідносинах.

Аналогічних висновків за подібних правовідносин зробив Верховний Суд і у постанові від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, про незастосування висновків якої зазначає скаржник.

Разом з тим, зазначаючи про неврахування правових висновків, викладених у зазначених постановах, скаржник заперечував правомірність участі прокурора у справі, що переглядається. Втім, зі змісту зазначених постанов не вбачається, що прокурор був залучений до участі у справі.

У справі № 905/1907/21 прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі ради та комунального закладу (школи) до товариства про стягнення на користь школи безпідставно отриманих коштів, мотивуючи позов тим, що школа та товариство порушили вимоги Закону України "Про публічні закупівлі" та умови укладеного між ними договору постачання природного газу, оскільки без належних підстав уклали додаткові угоди, якими внесли зміни до істотних умов договору, а саме збільшили ціну за одиницю товару та зменшили загальні обсяги поставки газу. Суд першої інстанції, висновки якого підтримав апеляційний суд, залишив позов без розгляду, виходячи з того, що рада не є головним розпорядником коштів обласного бюджету на загальноосвітні санаторні школи-інтернати або стороною договору, то у розумінні статті 45 Господарського процесуального кодексу України вона не може виступати позивачем у цій справі, а прокурор помилково звернувся з позовом в інтересах держави в особі цього органу місцевого самоврядування. Відносно школи суд дійшов висновку про те, що школа не є суб`єктом владних повноважень, а прокурор не має підстав представляти її інтереси в суді, оскільки за статутом цей комунальний заклад має самостійний баланс, відокремлене майно, розрахунковий рахунок в органах Державної казначейської служби України, веде самостійний бухгалтерський облік, має повну фінансову самостійність та працює за власним штатним розкладом і кошторисом видатків, що затверджуються Управлінням. Верховний Суд, скасувавши судові рішення в частині залишення без розгляду позовних вимог, заявлених в інтересах держави в особі ради, не погодився із висновками судів стосовно відсутності у прокурора законних підстав на звернення із цим позовом до суду в інтересах держави в особі ради, та направив справу в цій частині на новий розгляду, звернувши при цьому увагу на необхідність дослідження обставин дотримання ним порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а також без встановлення наявності або відсутності бездіяльності цього органу після отримання такого звернення, що може слугувати достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі ради.

Втім у справі, що переглядається, прокурор із самостійним позовом не звертався в інтересах держави в особі селищної ради, а звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про вступ прокурора у справу, що переглядається, мотивуючи заяву тим, що у провадженні господарського суду знаходиться справа № 916/4227/23 за позовом прокуратури в інтересах держави в особі цієї ж селищної ради до ТОВ "Національна енергетична група" про визнання недійсними додаткових угод до договору, який є предметом спору у цій справі, що не є тотожним до звернення прокурора із самостійним позовом.

5.7. Щодо посилань товариства на не врахування судами висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.08.2023 у справі № 280/8970/21, мотивуючи скаргу тим, що прокурор був допущений до участі у справі не в інтересах держави без жодного доказу в порядку статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України.

У справі № 280/8970/21 фізична особа-підприємець Логвиненко В.І. звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 34 000 гривень. Рішенням адміністративного суду позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу. Не погодившись з вказаним рішенням, Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури, який не є стороною у справі, подав апеляційну скаргу, яка була повернута судом апеляційної інстанції, оскільки у спірному випадку скаржником не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також належним чином не обґрунтовано підстави звернення до суду з наданням переконливих доказів, які б підтверджували наявність підстав для представництва відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Проте, у справі, що переглядається, прокурором ні апеляційна, ні касаційна скарга не подавалися, а заява про вступ у справу обумовлена розглядом справи № 916/4227/23 за позовом прокуратури в інтересах держави в особі цієї ж селищної ради до ТОВ "Національна енергетична група" про визнання недійсними додаткових угод до договору, який є предметом спору у цій справі.

5.8. Стосовно посилання скаржника на не врахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.12.2021 у справі № 906/1061/20 щодо застосування статей 16, 216 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України в контексті висновку Суду, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, адже заявлення такої вимоги є належним способом захисту, який передбачений законодавством.

У справі № 906/1061/20 керівник прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі ради та Держаудитслужби до комунального підприємства про визнання недійсними результатів публічної закупівлі - рішення тендерного комітету відповідача, оформленого протоколом № 2 засідання тендерного комітету, яким визначено відповідача переможцем торгів із закупівлі послуг та визнання недійсним укладеного за результатами проведення закупівлі договору. Дійсно Верховний Суд у зазначеній скаржником справі висловив позицію, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, адже заявлення такої вимоги є також належним способом захисту, який передбачений законом. Водночас суд має визначитися із ефективністю такого способу (з`ясувати можливість проведення двосторонньої реституції, її вплив на відновлення прав держави). Разом із тим, вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги.

Проте, у постанові від 26.05.2023 у справі 905/77/21, об`єднана палата Касаційного господарського суду уточнила зазначений вище висновок в аспекті ефективності визнання недійсним договору про закупівлю у випадку, коли вимогу про проведення двосторонньої реституції не було заявлено одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, зазначивши, що позовна вимога про визнання виконаного/ частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача. Водночас, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

З урахуванням викладеного, посилання заявника касаційної скарги на вказану постанову Верховного Суду є безпідставною, до того ж правовідносини у зазначеній справі та у справі, що переглядається, є очевидно не подібними за підставами позову, за змістом позовних вимог, за встановленими судом фактичними обставинами.

5.9. Щодо посилань товариства на не врахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24.01.2021 у справі № 926/2308/19, від 31.01.2024 у справі № 310/8989/20, від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц, від 24.01.2021 у справі №926/2308/19, від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, від 10.11.2020 у справі №910/1997/18, від 17.11.2023 у справі №910/12832/21,від 15.03.2024 у справі №904/192/22, від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, від 05.09.2022 у справі №519/2-5034/11, від 19.10.2022 у справі №910/14224/20.

У справі №926/2308/19 підприємство з позовом до міськради про визнання недійсним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури, мотивуючи його тим, що цей договір між сторонами не укладався та його директором не підписувався. Послався також на те, що цей договір з боку відповідача підписаний неуповноваженим представником. Суди обох інстанцій, з висновками яких погодився і Верховний Суд, встановивши наявність вчинення позивачем дій, які свідчать про виконання цього договору, а відтак його схвалення, відмовили у задоволенні позову.

У справі № 310/8989/20 спір виник між фізичними особами щодо недійсності інвестиційного договору будівництва об`єкта та застосування наслідків недійсності правочину. Позивачка вважала інвестиційний договір будівництва об`єкта недійсним, оскільки: зміст правочину суперечить нормам Закону України "Про інвестиційну діяльність"; інвестувала в будівництво житлового будинку в спосіб, не передбачений Законом. Верховний Суд, погоджуючись із висновками судів обох інстанцій про відмову у позові, змінив мотиви цієї відмови, вказавши, що судам належало відмовити у зв`язку із відсутністю порушеного права чи інтересу позивачки.

У постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 заступник керівника прокуратури з позовом в інтересах держави в особі аудитслужби, спецзагону ДСНС до товариства про визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу, укладеного між позивачем 2 і відповідачем за результатами проведення публічної закупівлі на вебсайті Prozorro, мотивуючи позов тим, що внесення змін в частині збільшення ціни товару до умов договору про постачання електричної енергії шляхом укладення численних додаткових угод відбулося з порушенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та прав замовника.

У справі №910/1997/18 заявлено позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів з підстав того, що генеральний договір і договір є недійсними в частині істотних умов, що визначають ціну та загальну вартість цінних паперів у рублях Російської Федерації, оскільки такі умови суперечать приписам Положення про порядок іноземного інвестування. Верховний Суд погодився із висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову, виходячи з того, що встановлення ціни договору в іноземній валюті - російських рублях не відповідало законодавству України, що діяло на час укладення генерального договору та договору.

У постанові від 15.03.2024 у справі №904/192/22 за позовом прокурора в інтересах держави в особі Міністерства до підприємства-замовника та товариства-виконавця, про визнання недійсним договору та стягнення за наслідками недійсного договору коштів, позовні вимоги мотивовані тим, при укладенні договору не дотримано вимог Закону України "Про публічні закупівлі" та передбачених ним принципів ефективного та прозорого здійснення закупівлі, максимальної ефективності та економії; підприємство безпідставно застосувало переговорну процедуру закупівлі, що є порушенням вимог абзацу 5 пункту 2 частини другої статті 40 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки саме відповідач-1 наділений майновими правами на розроблену проектно-кошторисну документацію та може використовувати її у будь-якій формі та будь-яким способом, у тому числі самостійно або із залученням інших осіб брати участь у подальшій реалізації проекту, а наслідком допущених порушень стало порушення інтересів держави щодо раціонального та ефективного витрачання значної суми бюджетних коштів; сплачені на користь товариства бюджетні кошти в спірній сумі підлягають поверненню замовнику за наслідками недійсності оспорюваного договору.

В основу судових рішень покладено висновок про необґрунтованість позовних вимог, що зумовлено, по-перше, обранням прокурором такого неналежного способу захисту прав та інтересів держави, як визнання недійсним нікчемного правочину, а по-друге, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на користь позивача (Міністерства) при застосуванні запропонованої прокурором процесуальної конструкції, коли грошові кошти стягуються з відповідача-2 на користь відповідача-1, є помилковим, оскільки не відповідає положенням Господарського процесуального кодексу України. Верховний Суд погодився із висновками судів, зокрема, щодо неможливості застосування запропонованої прокурором процесуальної конструкції, коли грошові кошти стягуються з відповідача-2 на користь відповідача-1, оскільки це не відповідає положенням Господарського процесуального кодексу України. При цьому Суд також зазначив, що, заявивши позовну вимогу про стягнення спірної суми грошових коштів з товариства на користь підприємства, прокурор фактично звернувся за захистом інтересів не позивача (Міністерства), а відповідача-1, за рахунок якого якраз має задовольнятися позов, як того вимагає частина четверта статті 45 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, Верховний Суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову виключно з мотивів кваліфікації цього договору як нікчемного правочину, суди помилково не врахували обставину обрання прокурором загалом неефективного способу захисту інтересів держави, який не призведе до поновлення її порушених прав, що є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин.

Отже, посилання в касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновків, викладених у зазначених вище постановах Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У наведеній скаржником постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц предметом спору є стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, а позовні вимоги обґрунтовані на порушення умов зазначеного договору щодо не сплати повної вартості квартири.

У наведеній товариством постанові від 17.11.2023 у справі №910/12832/21 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, товариство звернулося з позовом, в якому промило здійснити перерахунок небалансів електричної енергії шляхом виключення негативних небалансів. Позовні вимоги мотивовані тим, що оператором системи передач (ОСП) у розрахункові години у період з 01.07.2021 по 10.07.2021 видало учасникам балансуючої групи позивача непослідовні й протиправні диспетчерські команди та безпідставно відмовилося видавати необхідні диспетчерські команди щодо збільшення або зменшення обсягу виробництва електричної енергії без врахування технологічних можливостей генерації електричної енергії учасників балансуючої групи, що зумовило виникнення небалансів в учасників балансуючої групи позивача та покладення на нього відповідальності у розмірі їх вартості.

Суд, у результаті аналізу змісту судових рішень у цій справі та у справах №753/11000/14-ц, №910/12832/21 дійшов висновку, що спірні правовідносини у вказаних справах, не є подібними за змістовним критерієм, оскільки, відрізняються за предметом і підставами позову, фактично-доказовою базою, матеріально-правовим регулюванням, а також доводами та аргументами сторін.

Колегія також зазначає, що цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2024 у справі № 925/473/24, від 08.10.2024 у справі № 922/4356/23).

Посилання на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19 (про визнання дій державної нотаріальної контори неправомірними та встановлення факту), від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц (визнання об`єкта незавершеного будівництва предметом іпотеки та встановлення способу виконання рішення суду), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (про поділ спільної сумісної власності подружжя на неподільну річ), від 05.09.2022 у справі №519/2-5034/11 (про стягнення боргу), від 19.10.2022 у справі №910/14224/20 (про визнання припиненими всіх зобов`язань за кредитним договором), не беруться до уваги, оскільки спірні правовідносини вочевидь не є подібними до зазначених скаржником.

Посилання на рішення ЄСПЛ в контексті застосування пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України Судом також відхиляються.

5.10. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не була належно обґрунтована та не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

З огляду на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася, касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

5.11. Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група" про передачу справи №916/1101/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Скаржник, звертаючись із відповідним клопотанням зазначив, що дана категорія справ (про визнання недійсними договорів поставки електричної енергії) буде виникати все частіше, так як Закон України "Про ринок електричної енергії" спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме:

- Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС (надалі Директива 2009/72/ЄС);

- Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003;

- Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури (частина 2 статті 2 Закону №2019-VIII).

Заявник зазначає, що Закон ухвалено на виконання міжнародних зобов`язань України у рамках Енергетичного Співтовариства, яке засновано на підставі договору про заснування від 25.10.2005 та до якого приєдналася Україна на підставі протоколу (дата підписання 24.09.2010) та Закону України від 15.12.2010 "Про ратифікацію протоколу про приєднання України до договору про заснування Енергетичного Співтовариства", а тому Директиви 2009/72/ЄС є складовою національного законодавства.

За позицією скаржника, фундаментальне значення цього питання полягає і в тому, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними (щодо поставки електричної енергії) без одночасного заявлення вимоги про застосування наслідків їх недійсності, суди попередніх інстанцій мотивують "відсутністю порушеного права" і ще за наявності висновку Об`єднаної палати касаційного господарського суду у справі №904/192/22 про можливість заявлення позову без одночасного заявлення реституційної вимоги, фактично позбавляють позивача можливості захистити свої права "у правовій визначеності у відносинах з іншою стороною, або третіми особами" вже по виконаному договору, з урахуванням специфіки ринку е/е, що є недопустимим.

З огляду на це, скаржник вважає, що наявна виключна правова проблема у застосуванні статті 16 Цивільного кодексу України з урахуванням статей 203, 216 Цивільного кодексу України та є всі підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

З приводу наведеного Суд зазначає таке.

Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду, або якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

За змістом наведеної норми права для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна наявність виключної правової проблеми з урахуванням кількісного та якісного показників. Тобто, йдеться про правову проблему не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, наявних або таких, що можуть виникнути, з урахуванням: правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; наявних обставин, з яких убачається, що немає усталеної судової практики з відповідних питань, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, немає процесуальних механізмів вирішення такого питання тощо; того, як вирішення цієї проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Водночас скаржником не наведено підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частинами третьою та п`ятою статті 302 Господарського процесуального кодексу України, а також не обґрунтовано наявність ні кількісного, ні якісного критеріїв виключної правової проблеми, оскільки відсутні протилежні висновки судів касаційної інстанції з питань правозастосування вказаних скаржниками норм, а також не виявлено глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

Ураховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301, 302 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група" про передачу справи №916/1101/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

2. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна Енергетична Група" на рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2024 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі №916/1101/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Баранець