ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2025 Справа № 212/6266/23

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Кеся Н.Б. за участю секретаря судового засідання Мороз В.В.

за позовом ОСОБА_1 , м.Кривий Ріг Дніпропетровська область

до Фізичної особи-підприємця Стешина Віталія Вікторовича, м.Кривий Ріг Дніпропетровська область

про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків

Представники:

Від Позивача - Трофименко М.В.адвокат

Від Відповідача - представник не з`явився

СУД ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

21.08.2023 року до Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява Крог (Токарчук) Олени Олександрівни (далі-Позивач) до Фізичної особи-підприємця Стешина Віталія Вікторовича (далі-Відповідач), в якій Позивач просить суд:

визнати Договір укладений 26 листопада 2021 року у м.Кривий Ріг між Фізичною особою-підприємцем Стешин Віталій Вікторович та ОСОБА_1 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 219360,00 (двісті дев`ятнадцять тисяч триста шістдесят) грн (які згідно курсу Національного Банку України на день подання позовної заяви відповідають 6000(шість тисяч) доларів США);

стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь Крог (Токарчук) Олени Олександрівни, РНОКПП: НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 351 058, 80 (триста п`ятдесят одна тисяча п`ятдесят вісім гривень вісімдесят копійок) грн в якості відшкодування завданих збитків (упущена вигода);

стягнути з відповідача на користь позивача вартість понесених судових витрат, а саме судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 7654,40 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування позову Позивач посилається на неналежне виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором від 26.11.2021 року, відповідно до умов якого Відповідач за винагороду передає Позивачу право використовувати об`єкт інтелектуальної власності, який є виключною власністю Відповідача зображення (логотип) "SV CAFFE".

На виконання умов Договору від 26.11.2021 року Позивачем було здійснено оплату винагороди на користь Відповідача у розмірі 6000 доларів США, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №42762 від 26.11.2021.

Згідно з п. 1.7 Договору від 26.11.2021, Відповідач здійснює реєстрацію товарного знаку "SV CAFFE" на території України, сторони домовилися, що не пізніше 30 днів після завершення процедури реєстрації товарного знаку Ліцензіара на території України сторони зобов`язуються укласти договір комерційної концесії на умовах аналогічних Договору, де предметом договору буде надання права використання на території України комплексу інтелектуальних майнових прав, що включає в себе об`єкти інтелектуальної власності, зазначені в Договорі та товарний знак.

Проте, здійснивши адвокатський запит до ДП "Український інститут інтелектуальної власності" щодо надання копії матеріалів заявки на реєстрацію знаку для товарів та послуг "SV CAFFE" Позивачем були отримані копії матеріалів заявки, з яких було встановлено, що заявку про реєстрацію знака для товарів та послуг відповідачем було подано 31.01.2019 року, а 04.08.2021 року Відповідачу було надано рішення про відмову у реєстрації знаку для товарів та послуг (висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи).

Тобто на момент укладення Договору від 26.11.2021 року та отримання на його виконання Відповідачем від Позивача грошових коштів вже більше трьох місяців як було прийнято остаточне рішення про відмову у реєстрації логотипу, право користування яким було визначено предметом оспорюваного правочину.

Таким чином, Позивач просить суд визнати Договір від 26.11.2021 року укладений між ФОП Стешин В.В. та ОСОБА_1 недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді стягнення грошових коштів з Відповідача, які ним були отримані від Позивача та відшкодувати завдані збитки (упущена вигода) у результаті порушеного права.

За подання позову Позивач сплатив судовий збір на суму 7654,40 грн, що підтверджується квитанцією від 24.07.2023 року.

2. Процесуальні питання, вирішені судом

21.10.2024 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду вирішено передати справу №212/6266/23 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця Стешина Віталія Вікторовича про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків, за підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області для розгляду.

25.11.2024 року канцелярія Господарського суду Дніпропетровської області зареєструвала позовну заяву ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця Стешина Віталія Вікторовича про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків.

26.11.2024 ухвалою суд позовну заяву залишив без руху для усунення недоліків.

У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, 04.12.2024 ухвалою суд прийняв позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

18.12.2024 року через "Електронний суд" Відповідач подав заяву про закриття провадження у справі (арк.с. 24-25), оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки ОСОБА_1 зареєструвалася як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань лише 28.0.1.2022 року. Тобто, на момент укладання договору (26.11.2021р.) ОСОБА_1 не була зареєстрована як фізична особа-підприємець, а відповідно не мала можливості здійснювати господарську діяльність та укладати господарські договори.

19.12.2024 ухвалою суд відмовив Відповідачу в задоволенні заяви про закриття провадження у справі.

06.02.2025 року через систему "Електронний суд" представник Позивача подав клопотання про виклик свідка (арк.с. 70-71 Т.2), в якому просить суд поновити строк на подання клопотання про виклик свідка та викликати та допитати в якості свідка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо клопотання Позивача про виклик до суду свідка, суд відмовляє в його задоволенні з таких підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.88 ГПК України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Статтею 89 ГПК України встановлено, що свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Суд має право зобов`язати учасника справи, який подав заяву свідка, забезпечити явку свідка до суду або його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Якщо свідок без поважних причин не з`явився в судове засідання або не взяв участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не бере до уваги його показання. В ухвалі про виклик свідка суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що клопотання Позивача про виклик до суду свідка не відповідає вищевказаним вимогам процесуального закону, оскільки представник Відповідача не надав належним чином оформлені докази у вигляді нотаріально засвідченої заяви свідка.

Відповідач в судове засідання 28.01.2025 та 06.02.2025 не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (арк.с. 53, 64).

05.02.2025 представник Відповідача через систему "Електронний суд" подав заяву (арк.с. 66-67 Т.2), в якій просить суд забезпечити адвокату Мельник Г.В. вступ у справу №212/6266/23 в якості представника відповідача; надати доступ до електронної справи №212/6266/23; відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку із необхідністю представника відповідача ознайомитися з матеріалами справи.

Відповідно до ч.1, п.3 ч.3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки

Враховуючи повторну неявку Відповідача під час розгляду справи по суті, належним чином сповіщеного про судове засідання, а також те, що матеріали справи містять достатньо документів для його вирішення по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника Відповідача, а клопотання адвоката Відповідача про відкладення відхилити.

В судовому засіданні 06.02.2025 проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення в порядку ст. 240 ГПК України.

3. Позиції інших учасників справи

18.12.2024 року через "Електронний суд" Відповідач подав відзив на позовну заяву (арк.с. 20-23 Т.2), позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Так, Відповідач у відзиві на позов вказує про те, що в особисті повідомлення на сторінці "SV CAFFE" в соціальній мережі Іnstagram 04.10.2022р. Позивач особисто звернулася з питанням щодо відкриття кав`ярні під логотипом "SV CAFFE". Після перемовин та ознайомлення з умовами договору між Позивачем та Відповідачем за ініціативою Позивача 26.11.2021 року було укладено Договір (далі-Договір). Відповідно до умов Договору Відповідач передав Позивачу право на використання логотипу на території України - предмет Договору. Пунктом 8.1. Договору передбачено, що плата за надання права на використання логотипу становить 6000 доларів США;

дійсно, Сторони дійшли згоди про укладення договору комерційної концесії не пізніше 30 днів після завершення процедури реєстрації товарного знаку. Відповідачем додатково зазначено, що ним здійснюється реєстрація товарного знаку, однак дані щодо номеру та дата подачі заявки відсутні.

через необізнаність з патентних питань, реєстрацією товарного знаку від імені Відповідача з 2019 року здійснювала Герман Марина Миколаївна, а листування проводилося за адресою АДРЕСА_2 про що зазначено і у заяві про реєстрацію знака для товарів і послуг в Україні від 31.01.2019 року № m 2019 02141 і у повідомленнях, висновках Укрпатент, поданих Позивачем у якості доказів до позовної заяви. Поданий до позовної заяви висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікованої експертизи від 04.08.2022р. вих. №97741/ЗМ/21 було адресовано не Відповідачу, а Герман Марині Миколаївні за адресою АДРЕСА_2 , про прийняття та надходження якого Відповідачу особисто повідомлено не було. Таким чином, на момент укладення Договору Відповідач був впевнений у тому, що реєстрація товарного знаку триває;

дізнавшись 22.08.2022р. про відмову у реєстрації товарного знаку, Відповідач повторно, через Герман Марину Миколаївну звернувся до Укрпатент з заявою про державну реєстрацію торговельної марки, яку було направлено 28.08.2022р.;

31.08.2022р. заяву Стешина Віталія Вікторовича зареєстровано за №m202210292, про що є інформація у відкритому доступі на офіційному сайті Укрпатент за посиланням: https://sis.ukrpatent.оrg/. Таким чином і на даний час, процес реєстрації торгової марки триває, крім того у Договорі сторонами не зазначено ані кінцевих строків такої реєстрації, ані інформацію про номер заяви поданої на реєстрацію торгової марки. Тобто на даний час Договір діє, а реєстрація торгової марки триває, тому жодним чином умови укладеного Договору не порушені, а факт реєстрації торгового знаку "SV CAFFE" не впливає на розмір доходу чи можливість працювати під логотипом "SV CAFFE";

крім того, Відповідач звертає увагу на те, що Позивач 02.02.2022р. відкрив заклад з логотипом "SV CAFFE" за адресою: м.Дніпро, вул. Шевченко, 36а для відвідувачів, а після оголошення воєнного стану 24.02.2022р. заклад було зачинено. Однак, Договір не припинив свою дію, Позивач не повідомляв про бажання його розірвати, тому жодних перешкод для продовження роботи Позивачем на умовах укладеного Договору під логотипом "SV CAFFE" на даний час немає;

Позивач з 28.01.2022р. зареєструвалася як фізична особа-підприємець з метою провадження діяльності у сфері ресторанного господарства, станом на 04.08.2022р. самостійно припинила діяльність, як фізична особа-підприємець. Тобто є усі підстави вважати, що Позивач вводить суд в оману з приводу неможливості продовжувати діяльність за обраним видам діяльності у відкритому 02.02.2022р. кафе під логотипом "SV CAFFE" та неможливості отримання прибутку від провадження такої діяльності саме через відсутність зареєстрованої торгової марки.

4. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи по суті

26 листопада 2021 року між фізичною особою підприємцем Стешиним Віталієм Вікторовичем та Токарчук Оленою Олександрівною (далі Ліцензіат) було укладено Договір, предметом якого згідно п. 2.1 є: Ліцензіар на умовах Договору, за винагороду передає Ліцензіату право використання наступні об`єкти інтелектуальної власності, які є виключною власністю Ліцензіара зображення (логотип): SV CAFFE. При цьому Ліцензіату надається право на використання логотипу на території України без права передачі права на використання логотипу на території України третіми особами. Згідно п. 1.7 Договору Приймаючи до уваги, що Ліцензіар здійснює реєстрацію торгового знаку «SV CAFFE» на території України, Сторони домовилися, що не пізніше 30 (тридцяти) днів після завершення процедури реєстрації товарного знаку Ліцензіара на території України Сторони зобов`язуються укласти договір комерційної концесії на умовах аналогічних Договору, де предметом договору буде надання права користування на території України комплексу інтелектуальних майнових прав, що включає в себе об`єкти інтелектуальної власності, зазначені в Договорі та товарний знак. На виконання цього договору, а саме п. 8.1. позивачем в день укладання Договору, а саме 26.11.2021 року було здійснено оплату винагороди на користь відповідача грошовими коштами у сумі 6000,00 доларів США (арк.с. 8-9 Т.1), що підтверджується квитанцією, виданою ФОП "Стешин В.В." (арк.с. 10 Т.1).

20.04.2022 року здійснено адвокатський запит до ДП Український інститут інтелектуальної власності щодо надання копії матеріалів заявки № m 2019 02141 (арк.с.12 Т.1).

22.04.2022 року ДП Український інститут інтелектуальної власності у відповідь на адвокатський запит надано незасвідчену копію заявки № m 2019 02141 від 31.01.2019 року, відповідно до яких 04.08.2021 року на адресу ОСОБА_4 , яка була зазначена Стешиним В.В. в Заяві про реєстрацію знака для товарів і послуг в Україні, в графі «Адреса для листування, повне ім`я або найменування адресата» направлено Висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи (арк.с.13-24 Т.1).

23.01.2024 року ДП Український інститут інтелектуальної власності у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи від 04.08.2021 року надсилався на адресу для листування, зазначену заявником, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

28.08.2022 року відповідач повторно, через Герман М.М. звернувся до Укрпатента з заявою про державну реєстрацію торгівельної марки, яка 31.08.2022 року зареєстрована за № m202210292 (арк.с. 47-49 Т.1).

5. Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 3, 4-6, 9 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенізаконом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності визначеним способом (способами) протягом певного строку на певній території, а ліцензіат зобов`язується вносити плату за використання об`єкта, якщо інше не встановлено договором. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається не виключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором. Предметом ліцензійного договору не можуть бути права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, які на момент укладення договору не були чинними. Права на використання об`єкта права інтелектуальної власності та способи його використання, які невизначені у ліцензійному договорі, вважаються такими, що ненадані ліцензіату. Умови ліцензійного договору, які суперечать положенням цього Кодексу, є нікчемними.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено, що одним із способів захисту цивільного права є - визнання правочину недійсним.

Частина перша ст. 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, аналізуючи встановлені по справі обставини та наведені норми чинного законодавства, суд вважає доведеним, що на момент укладання Договору від 26.11.2021 року та отримання на його виконання відповідачем від позивача грошових коштів було прийнято остаточне рішення про відмову у реєстрації логотипу, право користування яким було визначено предметом оспорюваного правочину, про що, згідно наданих позивачем доказів, які не спростовані під час судового розгляду відповідачем належними та допустимими доказами, мало бути відомо відповідачу. Водночас суд вважає, що докази оману з боку Відповідача у справі відсутні, оскільки реєстраційні дії щодо реєстрації логотипу здійснювались безпосередньо не Відповідачем, а в його інтерсах іншою особою - гр. ОСОБА_4 , на адресу якої було направлено повідомлення про відмову в реєстрації торгового позначення.

Частиною 2 статті 229 ЦК України передбачено, що у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Отже, Відповідач повинен був знати про стан реєстраційних дій власного логотипу під час укладення оспореного договору, оскільки за умовами договору стверджував про те, що він як Ліцензіар здійснює реєстрацію торгового знаку «SV CAFFE». Таким чином, Відповідач проявив власне недбальство, чим сприяв помилці при укладенні договору.

За таких підстав, позов в частині визнання Договору, укладеного 26 листопада 2021 року у місті Кривому Розі між Фізичною особою підприємцем фізичною особою підприємцем Стешиним Віталієм Вікторовичем та ОСОБА_5 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме, стягнути з Стешина В.В. на користь Токарчук О.О. грошові кошти в сумі 219 360,00 грн, які згідно курсу Національного Банку України на день подачі позову до суду відповідають 6000,00 доларів США, підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача відшкодування завданихзбитків (упущеної вигоди), яку позивач оцінила в 351058,80 грн, то вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що наведені збитки мали місце саме у зв`язку з відсутністю реєстрації зазначеного логотипу.

6. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору

Враховуючи наведені положення чинного законодавства та матеріали справи, суд задовольняє позов в частині визнання Договору укладеним 26 листопада 2021 року у м.Кривий Ріг між Фізичною особою-підприємцем Стешин Віталій Вікторович та ОСОБА_1 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь Крог (Токарчук) Олени Олександрівни грошові кошти в сумі 219360,00 грн. В решті позові відмовити.

За результатами вирішення спору судові витрати щодо судового збору у справі покладаються на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 129 ГПК України.

7. Щодо витрат Позивача на послуги адвоката

Статтею 123 ГПК України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами пп. 1-2 ч.2, ч.3 ст. 126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім того, ч.ч. 4-5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як свідчать матеріали справи, 14.04.2022 року між Адвокатським об`єднанням "Новак, Павленко та партнери" та Токарчук Оленою Олександрівною підписано Договір про надання правової допомоги №14/04/22-2 (арк.с. 30-31 Т.1).

Відповідно до умов Договору:

1.1. Предметам даного Договору є надання Адвокатським об`єднанням законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язанні із захистом, представництвом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором.

1.2. На виконання п.1.1 даного Договору Клієнт надає право (уповноважує) Адвокатське об`єднання при здійсненні своїх повноважень: представляти Клієнта перед державними органами, банками, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, підпорядкування та будь-якими фізичними особами, в правоохоронних та контролюючих органах, системі органів прокуратури, органах місцевого самоврядування, органах нотаріату, органах юстиції, органах закладах охорони здоров`я України, Державної виконавчої служби та приватних виконавців, системі судів загальної юрисдикції України (місцеві суди, апеляційні суди, вищі спеціалізовані суди, Верховний суд України), які спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення, з усіма правами наданими позивачу, відповідачу, третій особі, заявнику, скаржнику, заінтересованій особі, стороні виконавчого провадження та захиснику Клієнта незалежно від його процесуального статусу (потерпілий, затриманий, підозрюваний, обвинувачений, підсудний, викривач, свідок тощо).

3.1. За послуги, що надаються Адвокатським об "єднанням за умовами даного Договору, Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар, остаточний розмір якого та порядок оплати встановлюється згідно акту приймання-передачі наданих послуг.

7.1 Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань по даному Договору.

На підтвердження факту та обсягів наданих послуг, адвокат надав акт прийому- передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №14/04/22-2 від 14.04.2022 року (арк.с. 32 Т.1), сторони за цим договором домовились, що вартість послуг за даним договором становить: 20 000 гривень. Сторони погодили надання та оплату таких юридичних послуг:

аналіз документів та визначення правової позиції по справі - 2 години - 4000,00 грн;

підготовка та направлення адвокатського запиту до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» щодо надання копій матеріалів заяви № m201902141 - 1 година - 2000,00 грн;

підготовка та направлення позовної заяви відповідачу та до суду про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності та відшкодування збитків - 7 годин - 14000,00 грн.

Цим Актом сторони підтвердили, що відповідно до основного Договору надання правової допомоги від 14.04.2022 року роботу виконано (надано послуги) повністю, жодних претензій та зауважень щодо надання правової допомоги у сторін не має.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 по справі №904/4507/18 зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витратпокладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічна висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19).

В п. 30 Постанови Верховного суду по справі № 922/2604/20 від 20.07.2021 зазначено: "відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності".

Критерії визначення справедливого розміру відшкодування судових витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовуються і Європейським судом з прав людини. Наприклад, у п. 80 Рішення ЄСПЛ від 12.10.2006 по справі "Двойних проти України" зазначається: "відповідно до практики Суду заявнику відшкодовуються тільки ті судові витрати, які були доведені, що вони були необхідними та фактично понесеними, а також обґрунтованими щодо розміру". Аналогічні висновки зазначені й у п.34, п. 35 Рішення ЄСПЛ від 10.12.2009 по справі "Гімадуліна та інші проти України" та у п.95 рішення ЄСПЛ від 26.02.2015 по справі "Баришевський проти України".

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №910/23210/17, види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" і процесуального закону.

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Постановою Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі №910/15944/17 та від 19.02.2019 року у справі №917/1071/18 встановлено, що якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 та від 01.06.2018 року у справі №904/8478/16, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №910/23210/17 та від 13.02.2019 року у справі №911/739/15, для включення всієї суми гонорару до відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а за наявності заперечень позивача щодо співмірності заявленої суми компенсації також має бути обґрунтовано, що такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумним і виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що витрати Позивача на адвоката підтверджені документально, пов`язані із веденням цієї справи, враховуючи часткове задоволення позову, суд вбачає підстави для покладення цих витрат на Відповідача у розмірі 10630,34 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 231, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов Крог (Токарчук) Олени Олександрівни до Фізичної особи - підприємця Стешина Віталія Вікторовича про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків задовольнити частково.

Визнати Договір укладений 26 листопада 2021 року у м.Кривий Ріг між Фізичною особою-підприємцем Стешин Віталій Вікторович та ОСОБА_1 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 219360 (двісті дев`ятнадцять тисяч триста шістдесят) грн 00 коп.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Стешина Віталія Вікторовича ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 5974,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10630,34 грн.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 ГПК України).

Згідно з частиною 2 статті 256 ГПК України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 14.02.2025

Суддя Н.Б. Кеся