ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2025 р. Справа№ 910/8117/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

на рішення Господарськогосуду міста Києва від 04.09.2024

у справі №910/8117/24 (суддя - Зеленіна Н.І.)

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

до Служби Безпеки України (Військова частина НОМЕР_1 )

про стягнення 87 348,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" (далі - ДП "Адміністрація морських портів України", позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Служби Безпеки України (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - СБУ, відповідач) про стягнення 87 348,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Службоюс Безпеки України (Військова частина НОМЕР_1 ) безпідставно не здійснено відшкодування витрат ДП "Адміністрація морських портів України" за транспортування води, утримання та обслуговування мереж водопостачання згідно рахунків від 21.02.2024 №0058-АЮ, №0059-АЮ на загальну суму 87 348 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 по справі №910/8117/24 у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" до Служби Безпеки України (Військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення 87 348,00 грн. відмовлено.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказав, що за спірний період - 2022 рік, між сторонами були відсутні зобов`язання з відшкодування витрат за надані послуги з транспортування води та утримання і обслуговування мереж водопостачання, а позивачем у процесі розгляду справи не було надано суду жодних належних та допустимих доказів виникнення такого обов`язку у відповідача з інших підстав, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку, що у Служби Безпеки України (Військова частина НОМЕР_1 ) відповідні зобов`язання зі сплати комунальних послуг не виникли, а відтак позовні вимоги про стягнення 87 348 грн боргу не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі №910/8117/24 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", в особі Південної філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації морського порту Південний), у повному обсязі, здійснити розподіл судових витрат.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що матеріалами справи в повному обсязі підтверджується наявність у відповідача обов`язку щодо відшкодування позивачу витрат з транспортування води та витрат з утримання та обслуговування мереж водопостачання, що були фактично спожиті відповідачем.

Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позбавив позивача можливості взяти участь у розгляді справи по суті, виступити із вступним словом, поставити запитання відповідачу, надати пояснення суду, наводити свої доводи та міркування щодо питань, які виникають під час судового засідання.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та письмові пояснення учасників апеляційного провадження

12.11.2024 від відповідача на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останій просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до такого:

- позивач скористався своїм правом передбаченим ст. 42 ГПК України щодо надання пояснень по суті спору, а також висловив своє волевиявлення щодо подальшої участі в судових засіданнях, а саме щодо розгляду справи за відсутності представника відповідача за наявними у матеріалах справи доказами.

- доводи позивача/скаржника про те, що судом першої інстанції не витребувано додаткові докази є необґрунтованими, оскільки обов`язком суду є виключно оцінка наданих сторонами доказів, що і було здійснено судом першої інстанції.

- позивачм не надано ані доказів укладення договору, ані доказів надання відповідачу послуг протягом 2022 року, а тому слідує висновок, що позивачем вказані обставини не доведені, як і не доведено виникнення у відповідача обов`язку сплатити на користь позивача грошових коштів у сумі 87 348,00 грн.

Відповідь на відзив та пояснення щодо відповіді на відзив залишаються колегією суддів без розгляду, як такі, що подані з пропуском процесуального строку, встановленого ухвалою суду від 29.10.2024.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Суліма В.В., Гаврилюка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8117/24. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги до надходження матеріалів справи.

21.10.2024 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарський суду міста Києва від 04.09.2024 у справі №910/8117/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" (далі - Адміністрація), в особі Південної філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України", з метою забезпечення комунальними послугами з водопостачання будівель та приміщень, які знаходяться на балансі Адміністрації, укладає відповідні договори з організаціями, які є надавачами таких комунальних послуг, а також з іншими суб`єктами господарювання, що надають інші (пов`язані з комунальними) послугами в порядку, визначеному законодавством України.

Протягом 2022 року Адміністрація отримувала комунальні послуги з водопостачання на підставі укладеного договору з Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфокс".

Біля території Адміністрації розташовані об`єкти Служби Безпеки України (Військової частини НОМЕР_1 ), які приєднані до мереж водопостачання Адміністрації, а тому враховуючи особливості розташування водопровідних мереж та факту приєднання об`єктів СБУ до мереж водопостачання, що знаходяться на балансі Адміністрації, позивач надає відповідачу послуги з транспортування води, а також послуги з утримання та обслуговування мереж водопостачання.

За доводами Адміністрації СБУ зобов`язана відшкодовувати витрати за спожиті послуги.

Облік об`єму наданих у 2022 році послуг транспортування води, а також послуг з утримання та обслуговування мереж водопостачання проводився на підставі підписаних зі сторони позивача та відповідача щомісячних звітів про водоспоживання об`єктів СБУ мережами Адміністрації, в яких зафіксовані показники лічильника (на початок і кінець місяця) та кількість спожитих послуг.

Так, відповідно до звітів, відповідач протягом 2022 року спожив 725 куб.м. води.

Враховуючи тариф Акціонерного товариства "Одеського припортового заводу" на транспортування води в розмірі 29,60 грн/куб.м., Адміністрація виставила відповідачу рахунок на відшкодування послуги за транспортування води від 21.02.2024 №0058-АЮ на суму 25 752,00 грн з урахуванням ПДВ.

Враховуючи тариф Адміністрації на послуги з утримання та обслуговування мереж водопостачання в розмірі 70,80 грн/куб.м., Адміністрація виставила відповідачу рахунок від 21.02.2024 №0059-АЮ на суму 61 596,00 грн з урахуванням ПДВ.

Вказані рахунки були направлені відповідачу листом від 27.02.2024 №618/27-04-04/Вих, який вручений СБУ 08.03.2024.

Однак, відповідач листом від 17.04.2024 №28/ВС-2944 відмовив у здійсненні оплати вказаних рахунків, з підстави відсутності підписаного договору на відшкодування витрат за надані послуги з транспортування та послуг з утримання і обслуговування мереж водопостачання.

Несплата відповідачем рахунків від 21.02.2024 №0058-АЮ, №0059-АЮ на загальну суму 87 348 грн, слугувала підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Справа була розглянута в розумний строк (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин: дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу «повітряна тривога» та інші чинники.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч.1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч.1, п.1 ч.4 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 184 ГК України встановлено, що укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

За ч.1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У силу вимог ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За вимогами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зазначає, що як вбачається із матеріалів справи, відповідно до позовної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача 87 348 грн боргу з відшкодування витрат за надані послуги з транспортування та послуг з утримання і обслуговування мереж водопостачання, який нарахований згідно рахунків від 21.02.2024 за 2022 рік.

Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, що в матеріалах справи відсутній договір про відшкодування витрат за надані комунальні послуги за період 2022 року (спірний період), що не заперечується позивачем/скаржником.

Водночас, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на факт користування відповідачем мережами водопостачання, що знаходяться на балансі Адміністрації у 2022 році, як на підставу для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки відшкодування витрат за надані послуги з транспортування води та утримання і обслуговування мереж водопостачання відбувається шляхом укладення окремих договорів.

Так, у 2024 році сторонами укладено договір на відшкодування витрат за надані послуги з транспортування води та утримання і обслуговування мереж водопостачання від 26.02.2024 №24/34.

У той же час матеріали справи не містять обґрунтованих пояснень щодо причин не укладення такого договору з відповідачем у 2022 році чи доказів відмови відповідача в укладенні такого договору.

Водночас колегія суддів відхиляє посилання скаржника, як на підставу для задоволення позовних вимог, на позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладену в постанові від 07.06.2022 у справі №911/27/21, оскільки позивач аналізуючи вказану позицію дійшов висновку про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи п.3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, за якими цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з інших юридичних фактів, та цим фактом у спірних правовідносинах є фактичне споживання комунальних послуг без необхідності укладення договору.

Однак, скаржник не звернув увагу на те, що у вказаній постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.06.2022 у справі №911/27/21 наголошено на тому, що приписи п.3 ч. 2 ст. 11 ЦК України застосовують за умови наявності належних доказів надання та споживання відповідним суб`єктом послуг.

Так, у пунктах 7.7. - 7.8. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.06.2022 у справі №911/27/21 зазначено, що " А тому Суд, з урахуванням висновку щодо обов`язку оплатити житлово-комунальні послуги також за відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг у разі, якщо споживачі фактично користувалися ними (пункт 7.4), зазначає, що до цих правовідносин у передбачених Законом випадках також застосовуються положення пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України, за якими цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з інших юридичних фактів, цим фактом у спірних правовідносинах є фактичне споживання комунальних послуг в орендованому приміщенні та послуг з утримання орендованого майна.

При цьому, якщо на обов`язок сплачувати орендну плату за період фактичного користування майном (до укладення договору оренди) можна поширити умови цього договору (зокрема, і в частині розміру орендної плати), що мало місце між сторонами (постанова Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 911/2782/18), то на правовідносини зі споживання в той же період комунальних послуг в орендованому приміщенні (його неподільній частині тощо) та послуг з утримання нерухомого майна за відсутності відповідного договору (у сфері комунальних послуг тощо) таку аналогію застосовувати не можна, оскільки правовідносини з надання/споживання/оплати комунальних послуг та послуг з утримання нерухомого майна мають розрахунково-фактичний характер, а виконання відповідного обов`язку - позадоговірний (пункти 7.4, 7.7). Тобто, за відсутності доказів факту наданння/отриманння та розміру отриманої (спожитої) орендарем відповідної послуги обов`язок з її оплати у нього не виникає.

Отже, для встановлення розміру цього обов`язку орендаря нерухомого майна (вартості спожитих послуг) визначальним є не факт оренди конкретного нерухомого майна, а факт споживання відповідної послуги орендарем та її розмір."

Водночас, у контексті вищевикладеного колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи містять лише звіти про водоспоживання об`єктів СБУ мережами ПФ ДП "АМПУ" за 2022 рік.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позбавив позивача можливості взяти участь у розгляді справи по суті, виступити із вступним словом, поставити запитання відповідачу, надати пояснення суду, наводити свої доводи та міркування щодо питань, які виникають під час судового засідання, колегія суддів зазначає, що позивач неодноразово направляв до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи без участі його представника, а відтак у процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували факти надання позивачем безпосередньо і саме відповідачу послуг з транспортування води; утримання та обслуговування мереж водопостачання за 2022 рік у загальному розмірі 87 348 грн та що б підтверджували їх склад, обсяг і вартість, як-то акти прймання-передачі наданих послуг за відповідний період, докази зняття показників засобів обліку, виставлені постачальниками рахунки за надані спірні послуги саме відповідачу, обґрунтовані розрахунки обсягу і вартості наданих послуг, тощо.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги, констатує, що в матеріалах справи відсутні взагалі будь-які акти приймання-передачі наданих спірних послуг у заявлений період.

Також, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факти направлення чи надання відповідачу усіх достатніх, належних та допустимих доказів, що б підтверджували факти надання позивачем безпосередньо і саме відповідачу послуг з транспортування води; утримання та обслуговування мереж водопостачання за 2022 рік у загальному розмірі 87 348 грн.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що в листі відповідача від 27.02.2024 зазначено, що останній направляє СБУ рахунки разом з актами приймання-передачі виконаних послуг до них для взаєморозрахунків між СБУ з адміністрацією морського порту Південний, проте вказаних актів суду не надано.

Окрім того з наданих позивачем рахунків вбачається, що вони виписані на підставі договору, в той час як договір не укладався, що не заперечується сторонами, проте додатково підтверджує той факт, що такий договір має бути.

Також суд наголошує, що відповідач є державним органом, який фінансується з державного бюджету, а тому стягнення коштів без реєстрації бюджетних фінансових зобов`язань на підставі відповідного договору, на підставі якого мали виникнути фінансові зобов`язання для органу державної влади з оплати комунальних послуг є неможливим.

Підсумовуючи все вищевикладене в сукупності, приймаючи до уваги, що за спірний період - 2022 рік, між сторонами були відсутні зобов`язання з відшкодування витрат за надані послуги з транспортування води та утримання і обслуговування мереж водопостачання, а позивачем у процесі розгляду справи не було надано суду жодних належних та допустимих доказів виникнення такого обов`язку у відповідача з інших підстав, господарський суд дійшов висновку, що у Служби Безпеки України (Військова частина НОМЕР_1 ) відповідні зобов`язання зі сплати комунальних послуг не виникли, а відтак колегія суддів цілком погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 87 348 грн боргу не підлягають задоволенню.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі №910/8117/24, за наведених скаржником доводів та в межах апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі №910/8117/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі №910/8117/24 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Державним підприємством "Адміністрація морських портів України".

4. Матеріали справи №910/8117/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк