ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2025 р.м. ХарківСправа № 922/4144/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоудстар" (61027, м. Харків, вул. Кричевського, буд. 41, кв. 50)
до Приватного акціонерного товариства "Харківський плитковий завод" (61106, м. Харків, пр-т. Героїв Харкова, буд. 297)
про стягнення 594849,44 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лоудстар" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Харківський плитковий завод" про стягнення основний борг у розмірі 284657,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 191369,43 грн., 3% річних у розмірі 44709,42 грн., пеню у розмірі 74113,59 грн. та судові витрати.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача взятих на себе зобов`язань за договором про надання транспортно-експедиційних послуг №1 від 04.01.2022 в частині здійснення повної сплати вартості наданих позивачем послуг.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.11.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк у п`ять днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

02.12.2024 в системі діловодства Господарського суду Харківської області зареєстровано заяву про усунення недоліків (вх. №30232) разом із доданими до неї документами, яку досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.12.2024 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Беручи до уваги те, що ціна позову у справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з метою економії процесуального часу учасників справи та виконання завдань господарського судочинства, визначених у статті 2 ГПК України, враховуючи необхідність недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, суд на підставі частини 5 статті 252 ГПК України ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд зазначає, що 18.10.2023 введено в дію зміни, що внесені в Господарський процесуальний кодекс України Законом України №3200-IX від 29.06.2023 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документам", який набрав чинності 21.07.2023.

Відповідно до частини 5 статті 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 7 статті 6 ГПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

З 05.10.2021 офіційно почали функціонувати три підсистеми (модулі) ЄСІТС: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку.

Положеннями п. 17 розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, визначено, що особам, які зареєстрували Електронний кабінет в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.

Отже, чинним процесуальним законодавством передбачено спосіб належного повідомлення сторін про розгляд справи в електронній формі - через "Електронний кабінет".

Правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №910/6322/21, від 29.06.2022 у справі №906/184/21.

Матеріали справи свідчать, що сторони зареєстрували "Електронний кабінет" в ЄСІТС, а тому ухвалу Господарського суду Харківської області від 09.12.2024 було доставлено до зареєстрованого "Електронного кабінету" сторін, про що свідчать довідки про доставку електронного листа, які долучено судом до матеріалів справи.

Пунктом 2 частини 6 статті 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Окрім того, за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 09.12.2024 по справі №922/4144/24 було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що вбачається за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.ua/.

23.12.2024 в системі діловодства Господарського суду Харківської області від представника відповідача зареєстровано відзив на позовну заяву (вх. №32192), в якому просить суд відмовити у задоволенні позову та розгляд справи №922/4144/24 здійснювати з викликом сторін, який досліджено та долучено судом до матеріалів справи. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог зазначає, що в позовній заяві і додатках до неї відсутні докази того, що позивачем надано оригінали рахунків-фактур. Вказує, що надані позивачем до справи поштові документи не доводять направлення оригіналів рахунків відповідачу, зокрема в документах немає документального наповнення, які саме документи направлялися. З огляду на відсутність у відповідача повного переліку документів, грошове зобов`язання до сплати наданих послуг не виникло. Також зазначає, що виходячи із системного аналізу зазначених норм законодавства та фактичних обставин в тому числі за відсутності прямих умов до сплати, позовні вимоги про стягнення заборгованості, 3% річних, збитків від інфляції та пені не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання про розгляд справи з викликом сторін, яке викладено у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Статтею 247 ГПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 3 статті 12 ГПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 5 статті 12 ГПК України).

Виходячи з критеріїв частини 3 статті 247 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, обраний позивачем спосіб захисту, категорію справи, обсяг та характер доказів у справі, ціну позову, яка не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також необхідність недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, дана справа визнана судом малозначною та підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на підставі статті 247 ГПК України.

Згідно з частиною 1 статті 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

З огляду на наведене, суд в ухвалі Господарського суду Харківської області від 09.12.2024 дійшов висновку про необхідність розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим, встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи.

Згідно з частиною 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Натомість суд зазначає, що у відзиві на позовну заяву не наведено жодних обґрунтувань щодо неможливості розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін та необхідність проведення розгляду справи з викликом представників сторін.

Окрім того, приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституцією України визначено основні засади судочинства і до них, зокрема, належать законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 129 Конституції України).

Статтею 9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" унормовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Відповідно до частини 1, 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, суд під час розгляду будь-якого господарського спору створює належні та рівні умови для повноцінної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, принципів рівності та змагальності сторін.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при розгляді справи оцінює подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності незалежно від визначеної форми здійснення судочинства, що відповідає вимогам частин 1, 2 статті 2 ГПК України.

З огляду на вказане, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи, працівників апарату суду з огляду на Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 (із змінами), а також враховуючи, що судом встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи, надано можливість висловити правову позицію в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд зазначає, що в силу критеріїв, що визначені в частині 5 статті 12 ГПК України, дана справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи доказами, на підставі статті 247 ГПК України.

За вказаних обставин, враховуючи, що дана справа в силу вимог ГПК України може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, беручи до уваги, що відповідачем не наведено обґрунтованих підстав для розгляду справи з викликом сторін, зважаючи на ворожі обстріли міста Харкова, а також важливість недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи, працівників апарату суду, суд відхиляє вказане клопотання як необґрунтоване.

30.12.2024 в системі діловодства Господарського суду Харківської області зареєстровано відповідь на відзив (вх. №32666), в якій позивач заперечує проти доводів відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву та підтримує позовні вимоги, яку досліджено та долучено судом до матеріалів справи. В обґрунтування заперечень звертає увагу, що відповідно до пункту 4.2 договору позивач надсилаючи відповідачу рахунок-фактуру обов`язково надсилає такий рахунок одночасно з актом здачі-прийняття робіт та товарно-транспортними накладними, що підтверджують здійснення позивачем перевезення. Крім того, звертає увагу, що в кожному акті здачі-прийняття робіт є посилання на номер та дату рахунку-фактури, як на підставу підписання такого акту здачі-прийняття робіт. Підписання актів здачі-прийняття робіт могло відбутися тільки після отримання відповідачем рахунків-фактур до таких актів. Разом з тим, зазначає, що між сторонами мало місце електронне листуванням, а саме між комерційним директором позивача Лисун Марією Ігорівною та менеджером відповідача Альбіною Пащенко, яке відбулась в період з 09.04.2024 по 27.08.2024 р. Зазначає, що згідно повідомлення від 15.08.2024 менеджер відповідача Альбіна Пащенко підтверджує суму заборгованості у розмірі 284657,00 грн.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що правом на подання заперечень на відповідь на відзив в порядку статті 167 ГПК України, відповідач не скористався.

Отже, матеріали справи свідчать, що учасники справи повідомлені належним чином про розгляд даної справи. Водночас судом було створено всім учасникам справи належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів для обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Відтак, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи доказів для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи та вирішення господарського спору по суті.

Положеннями частини 4 статті 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Матеріали справи свідчать, що 04.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоудстар" (далі - позивач, виконавець) та Приватним акціонерним товариством "Харківський плитковий завод" (далі - відповідач, замовник) було укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг №1 (далі договір).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що згідно з умовами договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання за плату і за рахунок замовника надати транспортно-експедиційне обслуговування, відповідно до узгоджених сторонами заявок.

Згідно пункту 2.3. договору замовник замовляє, а виконавець надає послуги з міжнародних і внутрішніх (по території України) перевезень вантажів автомобільним транспортом, а також послуги пов`язані з організацією і забезпеченням перевезення вантажу замовника, визначеного в заявках, а саме: допомогу в визначені оптимального типу рухомого складу; допомогу в визначені оптимального маршруту; допомогу в оформлені товарно-транспортної документації; організувати (здійснити) перевезення вантажу, а також забезпечити (здійснити) його транспортне оброблення (в тому числі але не виключено шляхом укладення від свого імені та за рахунок замовника договорів перевезення та вантажного оброблення).

Умовами пункту 4.1. договору погоджено, що вартість послуг з транспортно-експедиційного обслуговування погоджуються сторонами в заявках на перевезення, які є невід`ємною частиною договору. Платежі та взаємні розрахунки за виконання доручення замовника виконуються відповідно до підписаних сторонами актів здачі прийняття робіт і виставленого виконавцем рахунку.

Відповідно до умов пункту 4.2. договору погоджено, що підписані сторонами акти здачі прийняття робіт за надані послуги підлягають оплаті протягом 14 банківських днів з дати їх підписання і отримання замовником рахунку. До рахунку обов`язково додаються: акт здачі-прийняття робіт (2 прим.), податкова накладна в електронному вигляді, для автотранспорту - товарно-транспортна або CMR накладна з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу та акт про нестачу/пошкодження/псування вантажу, якщо такий оформлявся.

Згідно пункту 4.3. договору сума, що підлягає сплаті виконавцю, погоджується сторонами в заявках. В цю суму включено витрати на оплату рахунків залучених до виконання перевезення третіх осіб, а також винагорода виконавця з урахуванням ПДВ по ставці згідно до діючого законодавства, або без ПДВ згідно діючого законодавства. За фактом виконання доручення, у відповідності до вимог договору, сторони підписують Акт здачі-прийняття робіт, який є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 4.5. договору розрахунок між сторонами здійснюється шляхом банківського переказування коштів у національній грошовій одиниці України з поточного рахунку замовника на поточний рахунок виконавця. Всі банківські витрати та комісії з переказування коштів за рахунок замовника.

Пунктом 4.7. договору передбачено, що виконавець для оплати наданих ним послуг зобов`язаний надати замовнику наступні документи: оригінал рахунку-фактури; оригінал товарно-транспортної накладної (CMR/ТТН) з відміткою вантажоодержувача про отримання товару; оригінал Акту здачі-прийняття робіт (2 примірника); в разі складання, копії актів встановлення пошкоджень товару.

При цьому у вищевказаних рахунках та Акті здачі-прийняття робіт виконавцем зазначається: вартість послуг з перевезень по території України, ПДВ на вартість послуг з внутрішніх перевезень по території України, вартість послуг з перевезень за межами території України, вартість експедиційних послуг (за наявності таких послуг), ПДВ на вартість експедиційних послуг (за наявності таких послуг).

Згідно пункту 4.8. договору сума договору орієнтовно складає 20000000 грн. з ПДВ й остаточно складається з суми Актів здачі-прийняття робіт підписаних сторонами за час дії договору.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що заявка повинна бути повністю заповнена за підписом і печаткою/офіційним штампом замовника. Заявка за підписом представника замовника, засвідчена штампом виконавця, є оформленою належним чином і вважається погодженою виконавцем. Виконавець повинен розглянути заявку та повідомити факс або електронною поштою замовника про її прийняття або про відмову від її прийняття не пізніше ніж через 2 години після її отримання факсом або електронною поштою. Заявка приймається виконавцем до виконання після підтвердження її підписом і печаткою/офіційним штампом виконавця. При доставці вантажу автомобільним транспортом виконавець додатково на заявці при погодженні зазначає державного реєстраційного номера автомобіля (тягача та ніпівпричіпу) та прізвища водія (-їв) та номер телефону український та міжнародний. Погоджена заявка обов`язкова для виконання сторонами і є невід`ємною частиною договору.

Згідно пункту 9.1. договору строк дії договору встановлюється з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2022 р. включно.

26.12.2022 між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду №1 до договору про надання транспортно-експедиційних послуг №1 від 04.01.2022, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди збільшити строк дії договору, у зв`язку із чим пункт 9.1. договору виклали у наступній редакції: "Строк дії договору встановлюється з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2023 р. включно". Інші умови договору залишаються незмінними і сторони підтверджують по ним свої права і обов`язки.

31.07.2023 між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду №2 до договору про надання транспортно-експедиційних послуг №1 від 04.01.2022, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди додати до договору розділ "Санаційне та антикорупційне застереження".

07.12.2023 між позивачем та відповідачем підписано додаткову угоду №3 до договору про надання транспортно-експедиційних послуг №1 від 04.01.2022, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди збільшити строк дії договору, у зв`язку з чим пункт 9.1. договору викласти у наступній редакції: "Строк дії цього договору встановлюється з моменту його підписання і при відсутності заяв про розірвання договору за 10 календарних днів до планової дати розторгнення, такий договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік. Кожна із сторін має право розірвати цей договір в односторонньому порядку шляхом направлення іншій стороні повідомлення за 10 календарних днів. Цей договір може бути припинений/розірваний тільки по завершенні всіх поточних зобов`язань та взаєморозрахунків, пов`язаних з його виконанням". Крім того, сторони прийшли до згоди збільшити суму цього договору, у зв`язку з чим пункт 4.8. договору викласти у наступній редакції: "Сума договору орієнтовно складає 30000000 грн. з ПДВУ та остаточно складається з суми Актів здачі-приймання робіт, підписаних сторонами за час дії договору".

Із матеріалів справи убачається, що між сторонами на виконання погоджених умов договору було оформлено відповідні документи, а саме:

1) рахунок на оплату №38 від 18.01.2022, акт надання послуг №38 від 18.01.2022 р. на суму 90859,00 грн., заявка №6-1 від 04.01.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №.

2) рахунок на оплату №269 від 22.02.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №269 від 22.02.2022 на суму 89410,00 грн., заявка 56-1 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспорта накладна CMR №;

3) рахунок на оплату №286 від 23.02.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №286 від 23.02.2022 на суму 61175,00 грн., заявка №59-1 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR;

4) рахунок на оплату №297 від 23.02.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №297 від 23.02.2022 на суму 90151,00 грн., заявка №57-1 від 17.02.2022, міжнародну товарно-транспортну накладну СМR №;

5) рахунок на оплату №298 від 24.02.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №298 від 24.02.2022 на суму 90151,00 грн., заявка №58-1 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №;

6) рахунок на оплату №0903-1 від 09.03.2022, акт надання послуг №0903-1 від 09.03.2022 на суму 89828,00 грн., заявка №1079 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №200467;

7) рахунок на оплату №1003-1 від 10.03.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №1003-1 від 10.03.2022 на суму 48938,00 грн., заявка №1082 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №711332.

8) рахунок на оплату №2303-2 від 23.03.2022, акт надання послуг №2303-2 від 23.03.2022 на суму 105292,00 грн., заявка №1076 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №1244759;

9) рахунок на оплату №0210-1 від 02.10.2023, акт надання послуг №0210-1 від 03.10.2023 на суму 153106,00 грн., заявка №146-I від 27.09.2023, міжнародні товарно-транспортні накладні CMR №000244/IF, №229275, №, №229010;

10) рахунок на оплату №1909-2 від 19.09.2023, акт надання послуг №1909-2 від 27.09.2023 на суму 93899,00 грн., заявка №134-1 від 11.09.2023, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №1909-2;

11) рахунок на оплату №1812-2 від 18.12.2023, акт надання послуг №1812-2 від 19.12.2023 на суму 314828,00 грн., заявка №194-1 від 11.12.2023, міжнародні товарно-транспортні накладні CMR №036782, №, №035349, №036783, №036781.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що протягом 2022 2023 років за договором позивачем були надані відповідачу транспортно-експедиційні послуги на загальну суму 11458028,42 грн. При цьому зазначено, що станом на 01.03.2024 року внаслідок невиконання взятих на себе зобов`язань по оплаті отриманих послуг за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 1204657,00 грн.

З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію №1903/2 від 19.03.2024 р. з викладенням правових та фактичних підстав звернення, в якій позивач вимагав сплатити наявну заборгованість у розмірі 1204657,00 грн.

Обставини справи свідчать, що протягом квітня - травня 2024 р. відповідачем було здійснено на користь позивача часткові оплати вартості наданих послуг згідно платіжних доручень, а саме: №12637 від 11.04.2024 на суму 230000,00 грн., №12745 від 19.04.2024 на суму 230000,00 грн., №12870 від 26.04.2024 на суму 230000,00 грн., №12972 від 02.05.2024 р. на суму 230000,00 грн. Всього - 920000,00 грн.

Позивач зазначає, що з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат вартості наданих послуг, заборгованість у розмірі 284657,00 грн. за Актом наданих послуг №1812-2 від 19.12.2023 р. залишається не сплаченою.

З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію №0108/1-24 від 01.08.2024 з викладенням правових та фактичних підстав звернення, в якій позивач вимагав сплати наявну заборгованість за Актом надання послуг №1812-2 від 18.12.2023р. у сумі 284657,00 грн., яка залишилася з боку відповідача без відповіді та задоволення.

Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Водночас статтею 929 ЦК України унормовано, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування також може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Відповідно до статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

В силу частини 1 статті 306 ГК України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитор зобов`язаний надавати транспортно експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Таким чином, транспортне експедирування є видом господарської діяльності, спрямованої на організацію процесу перевезення вантажів. Експедитор є таким суб`єктом господарювання, функціональне призначення якого полягає в організації та сприянні здійсненню процесу вантажів. Експедитором може бути, як суб`єкт господарювання (транспортно-експедиційна організація), так і безпосередньо перевізник. Транспортне експедирування - це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях.

Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності.

Беручи до уваги встановлену статтею 204 ЦК України та неспростовану в межах цієї справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності означеного договору та додаткових угод до нього, суд вважає його належною у розумінні статей 11, 509 ЦК України та статей 173, 174 ГК України підставою для виникнення обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін, а також відповідальність сторін у разі порушення умов договору.

За приписами статті 173 ГК України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Як зазначено судом вище та підтверджено матеріалами справи, між сторонами на виконання погоджених умов договору було оформлено відповідні документи, а саме:

1) рахунок на оплату №38 від 18.01.2022, акт надання послуг №38 від 18.01.2022 р. на суму 90859,00 грн., заявка №6-1 від 04.01.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №.

2) рахунок на оплату №269 від 22.02.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №269 від 22.02.2022 на суму 89410,00 грн., заявка 56-1 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №;

3) рахунок на оплату №286 від 23.02.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №286 від 23.02.2022 на суму 61175,00 грн., заявка №59-1 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR;

4) рахунок на оплату №297 від 23.02.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №297 від 23.02.2022 на суму 90151,00 грн., заявка №57-1 від 17.02.2022, міжнародну товарно-транспортну накладну СМR №;

5) рахунок на оплату №298 від 24.02.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №298 від 24.02.2022 на суму 90151,00 грн., заявка №58-1 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №;

6) рахунок на оплату №0903-1 від 09.03.2022, акт надання послуг №0903-1 від 09.03.2022 на суму 89828,00 грн., заявка №1079 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №200467;

7) рахунок на оплату №1003-1 від 10.03.2022, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №1003-1 від 10.03.2022 на суму 48938,00 грн., заявка №1082 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №711332.

8) рахунок на оплату №2303-2 від 23.03.2022, акт надання послуг №2303-2 від 23.03.2022 на суму 105292,00 грн., заявка №1076 від 17.02.2022, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №1244759;

9) рахунок на оплату №0210-1 від 02.10.2023, акт надання послуг №0210-1 від 03.10.2023 на суму 153106,00 грн., заявка №146-I від 27.09.2023, міжнародні товарно-транспортні накладні CMR №000244/IF, №229275, №, №229010;

10) рахунок на оплату №1909-2 від 19.09.2023, акт надання послуг №1909-2 від 27.09.2023 на суму 93899,00 грн., заявка №134-1 від 11.09.2023, міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №1909-2;

11) рахунок на оплату №1812-2 від 18.12.2023, акт надання послуг №1812-2 від 19.12.2023 на суму 314828,00 грн., заявка №194-1 від 11.12.2023, міжнародні товарно-транспортні накладні CMR №036782, №, №035349, №036783, №036781.

Матеріали справи свідчать, що станом на 01.03.2024 р. внаслідок невиконання взятих на себе зобов`язань по оплаті отриманих послуг за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 1204657,00 грн., а тому з метою вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію №1903/2 від 19.03.2024 р. з викладенням правових та фактичних підстав звернення, в якій позивач вимагав сплатити наявну заборгованість у розмірі 1204657,00 грн.

Обставини справи свідчать, що протягом квітня - травня 2024 р. відповідачем після отримання відповідної претензії було здійснено на користь позивача лише часткові оплати вартості наданих послуг згідно платіжних доручень, а саме: №12637 від 11.04.2024 на суму 230000,00 грн., №12745 від 19.04.2024 на суму 230000,00 грн., №12870 від 26.04.2024 на суму 230000,00 грн., №12972 від 02.05.2024 р. на суму 230000,00 грн. Всього - 920000,00 грн.

Отже, матеріали справи свідчать, що з урахуванням здійснених відповідачем лише часткових оплат вартості наданих позивачем послуг, заборгованість у розмірі 284657,00 грн. за Актом наданих послуг №1812-2 від 19.12.2023 р. залишається не сплаченою. При цьому суд приймає до уваги, що Акт надання послуг №1812-2 від 18.12.2023 був складений позивачем на підставі надання відповідачу транспортно-експедиційних послуг за заявкою №194-1 від 11.12.2023 р., відповідно до якої відповідач доручив позивачу здійснити перевезення вантажу за маршрутом Італія Харків, де вантажоотримувачем був відповідач.

Так, відповідно до акту надання послуг №1812-2 від 19.12.2023 виконавцем були виконані роботи (надані послуги): 1) транспортно-експедиційні послуги у міжнародному сполученні за маршрутом: м. Barbara Ancona (Італія) - м. Sassuolo (Італія) - м. Spezzano Di Fiorano Modenese (Італія) - м. Fiorano modenese (Італія) - м. Sassuolo (Італія) - п/п Чоп; а/м №ВК/ НОМЕР_1 ; заявка №194-I від 11.12.2023; 2) транспортно-експедиційні послуги по території України за маршрутом: п/п Чоп - м. Харків (Україна); а/м № НОМЕР_2 / НОМЕР_1 ; заявка №194-I від 11.12.2023.

При цьому матеріали справи містять належним чином оформлені міжнародні товарно-транспортні накладні CMR №036782, №, №035349, №036783, №036781 на підтвердження надання позивачем послуги перевезення вантажу на адресу відповідача, як вантажоодержувача та отримання вантажу 19.12.2023, про надання якої відповідачем заперечень не висловлено (а.с. 40-42).

Будь-яке листування претензійного характеру з боку відповідача на отримані від позивача претензії, зокрема, претензію №0108/1-24 від 01.08.2024 про сплату заборгованості за актом надання послуг №1812-2 від 18.12.2023 щодо належного виконання позивачем умов договору, матеріали справи також не містять. При цьому в отриманій від позивача претензії №0108/1-24 від 01.08.2024 було зазначено, що всі документи для проведення розрахунку з позивачем є в наявності у відповідача, однак зазначена претензія залишилася з боку відповідача без відповіді та задоволення.

Щодо посилань відповідача в заяві по суті справи на обставини оформлення та надання рахунків-фактур суд зазначає, що матеріали справи містять експрес-накладну №6215 від 12.01.2024. При цьому за своєю правовою природою рахунок на оплату товару (послуг) не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер, на що звертає увагу Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №915/641/19.

Також, матеріали справи свідчать, що відповідачем було здійснено на користь позивача оплату відповідно до платіжного доручення №12972 від 02.05.2024 на суму 230000,00 грн., якою частково сплачено вартість наданих позивачем послуг згідно акту надання послуг №1812-2 від 19.12.2023.

Відтак, суд зазначає, що відповідачем вчинено конклюдентні дії, які свідчать про визнання заборгованості та необхідність її сплати. Між тим, суд додатково приймає до уваги додане позивачем до відповіді на відзив листування про наявність заборгованості у сукупності із іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Суд звертається до висновків Верховного Суду у постанові від 10.09.2019 у справі №916/2403/18 та враховує, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи можуть належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Отже, відповідачем здійснено на користь позивача часткову оплату вартості наданих послуг, що не заперечується відповідачем та підтверджується наявною в матеріалах справи сукупністю належних та допустимих доказів, а тому твердження відповідача про те, що грошове зобов`язання зі сплати наданих позивачем послуг у відповідача не виникло відхиляється судом як безпідставне.

При цьому наявні в матеріалах справи докази дають підстави дійти висновку, що оплата вартості наданих послуг здійснювалась відповідачем з порушенням умов пункту 4.2. договору.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною 1, 4 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно приписів статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України, частина 7 статті 193 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, окрім іншого виконанням, проведеним належним чином.

Наведене положення законодавства вказує, що коли одна із сторін за умовами договору взяла на себе певні зобов`язання, то інша сторона вправі очікувати, що такі будуть виконані належним чином у встановлені строки. У разі ж коли така сторона порушила умови договору, зобов`язання вважається не виконаним.

Верховний Суд у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц наголошує, що принцип належного виконання зобов`язання полягає в тому, що виконання має бути проведене, зокрема у належний строк (термін).

Отже, однією із основних умов виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутність у матеріалах справи доказів, які б спростовували наявність заборгованості відповідача перед позивачем, а також доказів, які б свідчили про здійснення остаточного розрахунку за надані послуги, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення основної заборгованості у розмірі 284657,00 грн., є обґрунтованою, доведеною матеріалами справи, не спростованою відповідачем, а тому підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційні втрати у розмірі 191369,43 грн. та 3% річних у розмірі 44709,42 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17).

З розрахунку позовних вимог слідує, що позивачем розраховано інфляційні втрати за актом №269 від 22.02.2022 у розмірі 27557,25 грн., за актом №286 від 23.02.2022 у розмірі 18854,88 грн., за актом №297 від 22.02.2022 у розмірі 28021,51 грн., за актом №298 від 24.02.2022 у розмірі 28021,51 грн., за актом №0903-1 від 09.03.2022 у розмірі 22850,57 грн., за актом №1003-3 від 10.03.2022 у розмірі 12448,92 грн., за актом №2303-2 від 23.02.2022 у розмірі 26784,33 грн., за актом №1909-2 від 27.09.2023 у розмірі 3238,17 грн., за актом у розмірі 4022,94 грн., за актом №1812-2 від 19.12.2023 у розмірі 19559,35 грн. Всього - 191359,43 грн. При цьому відповідно до прохальної частини позовної заяви до стягнення заявлено інфляційні втрати у розмірі 191369,43 грн.

Також слід враховувати, що відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №803/350/17, від 13.06.2018 у справі №815/1298/17, від 14.08.2018 у справі №803/1387/17).

Разом з тим, слід брати до уваги частину 5 статті 254 ЦК України, відповідно до якої, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Окрім того, суд враховує, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені, 3 % річних та інфляційні втрати (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №910/13064/17, від 13.06.2018 у справі №922/1008/16, від 27.05.2019 у справі №910/20107/17).

Таким чином, у разі якщо у відповідному розрахунку допущено помилки, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру таких нарахувань.

З урахуванням наведених положень законодавства, погоджених між сторонами умов договору, а також встановлених фактичних обставин справи, суд перевіривши правомірність та обґрунтованість здійсненого детального розрахунку 3% річних та інфляційних втрат за кожним актом зазначає, що правомірними та обґрунтованими до стягнення є 3% річних у розмірі 44010,27 грн. та інфляційні втрати у розмірі 191330,12 грн. В іншій частині заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід відмовити у зв`язку з безпідставністю нарахування.

Щодо позовних вимог про стягнення пені у розмірі 74113,59 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 ЦК України).

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 ГК України).

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Системний аналіз положень чинного законодавства вказує, що забезпечення виконання зобов`язання має своєю правовою метою надання контрагентам можливості передбачити у відповідному правочині правові наслідки неналежного виконання обов`язків за відповідним правочином. При цьому суд зазначає, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України, що узгоджується із свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України.

Відповідно до умов пункту 6.3.6. договору сторонами погоджено, що у разі затримки розрахунків, оформлених відповідно до пункту 4.2. договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день затримки оплати.

З урахуванням наведених положень законодавства, погоджених між сторонами умов договору, а також встановлених фактичних обставин справи, суд перевіривши правомірність та обґрунтованість здійсненого детального розрахунку пені за кожним актом зазначає, що правомірною та обґрунтованою до стягнення є пеня у розмірі 73950,10 грн.

Водночас матеріали справи свідчать, що власного контррозрахунку позовних вимог на їх спростування відповідачем суду не надано.

Разом з тим, згідно з частиною 1 статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо вона значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено умови як підстави для зменшення штрафних санкцій, і ця норма не передбачає вимог щодо обов`язкової їх наявності у поєднанні, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них, зокрема наявність інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Застосоване у статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суд користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій, оцінюючи обставини, які мають істотне значення (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.12.2024 у cправі №904/872/24).

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Так, зокрема, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Частиною 2 статті 216 ГК України унормовано, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (правові висновки Верховного Суду у постановах від 05.03.2019 у справі №923/536/18, від 10.04.2019 у справі №905/1005/18, від 06.09.2019 у справі №914/2252/18, від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

Суд зауважує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Відповідно до положень статті 3, частини 3 статті 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.

Загалом зміст цих принципів полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція Верховного Суду у постанові від 06.12.2019 у справі №910/353/19).

У даному разі суд зазначає, що предметом спору є стягнення основного боргу у розмірі 284657,00 грн. Поряд з цим, позивач застосовує до відповідача різні міри відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, що передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України та умовами пункту 6.3.6 договору та заявляє до стягнення інфляційні втрати у розмірі 191369,43 грн., 3% річних у розмірі 44709,42 грн., пеню у розмірі 74113,59 грн. Всього - 310192,44 грн.

Отже, додаткові нарахування перевищують розмір основної заборгованості, що з урахуванням фактичних обставин справи, засад справедливості, добросовісності та розумності, а також наведених висновків Верховного Суду, обсяг відповідальності є непропорційним наслідкам правопорушення, спотворює дійсне правове значення неустойки, як міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, покладає на відповідача несправедливий та надмірний майновий тягар.

З огляду на наведене вище, суд зазначає, що господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Однак наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18.

Обставини справи свідчать, що відповідач не відмовлявся та не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань за договором №1 від 04.01.2022 в частині оплати вартості наданих послуг та здійснював періодичні оплати на значні суми, що підтверджується матеріалами справи та свідчить про усвідомлення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань. При цьому з наявних в матеріалах справи платіжних доручень, акту звірки взаємних розрахунків, оборотно-сальдової відомості по рахунку за період з 04.01.2022-30.11.2024 вбачається системність дій відповідача з оплати вартості послуг та усвідомлення необхідності виконання умов договору.

Із матеріалів справи убачається, що з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат, які мають ознаки системності, заборгованість за надані послуги, яка станом на 01.03.2024 складала 1204657,00 грн. зменшилась до 284657,00 грн., а тому відповідачем станом на дату звернення з позовом до суду сплачено на користь позивача значну частину вартості наданих послуг.

Враховуючи встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, характер спірних правовідносин та поведінку відповідача під час виконання ним своїх договірних зобов`язань, суд приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2022 у справі №914/1954/20 звернув увагу, що суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В контексті наведеного вище та визначення стандарту поведінки відповідача як добросовісного, суд приймає до уваги, що між сторонами склались довготривалі партнерські відносини, про що свідчать укладені додаткові угоди до договору №1 від 04.01.2022 про продовження строку дії договору, а також значна кількість отриманих позивачем заявок та надання відповідних послуг, які відповідачем сплачувались.

Крім того, суд приймає до уваги, що Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який наразі продовжено.

Суд зазначає, що загальновідомим та нормативно врегульованим є питання відносно існування на території України надзвичайних обставин, а саме введення воєнного стану, що негативним чином позначається на спроможності своєчасного ведення розрахунків, обмежує безперешкодне здійснення господарської діяльності суб`єктами господарювання, порушує стабільність критично важливих питань їх діяльності у сфері електропостачання, водопостачання, теплопостачання тощо.

В контексті зазначеного, суд також приймає до уваги характер здійснюваної відповідачем діяльності, а саме: видобування піску, гравію, глин і каоліну (08.12); виробництво керамічних плиток і плит (23.31); оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (46.73) тощо.

Наведене свідчить про те, що характер здійснюваної відповідачем діяльності в умовах правового режиму воєнного стану відіграє вагому роль у зміцненні економіки держави, відновленні міста Харкова та інших населених пунктів після системних та масових руйнацій виробничих приміщень, об`єктів цивільної інфраструктури, інших потужностей внаслідок ракетних, артилерійських обстрілів та інших бойових дій у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Суд звертає увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки у певному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Враховуючи встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, суд приймає до уваги, що окрім стягнення пені, позивачем також було застосовано до відповідача таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, які є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вище зазначене свідчить про те, що нарахування до стягнення 3% річних та інфляційних втрат у певній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору. Тоді як стягнення з відповідача пені у повному обсязі поряд з іншими нарахуваннями, на обґрунтоване переконання суду, не є співрозмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем договірних зобов`язання, враховуючи ступінь виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості наданих послуг та наявність у діях відповідача ознак добросовісності.

Також, суд враховує, що категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання надмірного стягнення з боржника коштів (висновок Верховного Суду у постанові від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

Однак у даному разі матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було заподіяно позивачу збитків, розмір яких перевищує або дорівнює заявленому розміру пені. При цьому матеріали справи свідчать, що у випадку зменшення розміру заявлених до стягнення пені позивач не несе негативного наслідку в своєму фінансовому стані, протилежного останнім не доводиться.

Верховний Суд у постанові від 23.11.2023 по справі №917/991/22 виснував, що встановивши відповідні обставини, суд вирішує стосовно можливості зменшення розміру заявлених до стягнення сум штрафних санкцій, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд.

Також, суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 30.03.2021 у справі №902/538/18, який звернув увагу, що виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості суд, в тому числі і з власної ініціативи може зменшити розмір неустойки до її розумного та справедливого розміру.

Зазначене свідчитиме про дотримання справедливого балансу інтересів сторін, не призведе до порушення засад розумності, справедливості та добросовісності, не стане для відповідача надмірним та несправедливим фінансовим тягарем. Відтак, необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру пені у даному разі не може свідчити про нівелювання мети існування пені як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, враховуючи вище зазначене, з урахуванням важливості та необхідності дотримання балансу інтересів сторін у даному конкретному випадку, виходячи з міркувань розумності та справедливості, беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, характер господарської діяльності, а також ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань, приймаючи до уваги надмірність розміру додаткових нарахувань, які перевищують розмір основного боргу, одночасне застосування до відповідача різної міри відповідальності, яка передбачена законодавством та умовами договору, відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків, вжиття відповідачем заходів до виконання зобов`язань, суд вбачає наявність виняткових обставин, з якими законодавством пов`язується можливість реалізації судом дискреційних повноважень для зменшення розміру пені.

З огляду на вказане, на цілковите переконання суду, з урахуванням принципу збалансованості інтересів сторін та верховенства права, обґрунтованим, розумним та справедливим слід вважати зменшений розмір пені на 50%, який підлягає стягненню, а саме пені у розмірі 36975,05 грн. В задоволенні решти заявленого до стягнення розміру пені суд вважає за необхідне відмовити.

Суд констатує, що присудження до стягнення пені у вказаному розмірі поряд з 3% річних та інфляційними втратами, з урахуванням обставин справи, відповідає вимогам чинного законодавства України, є цілком адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, способом стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вказані вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Однак, всупереч вимог наведених статей 13, 74 ГПК України жодних доказів на спростування встановлених обставин справи та часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про часткове задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас суд враховує, що у разі зменшення неустойки в резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 03.04.2018 у справі №902/339/16.

Разом з тим, суд враховує, що згідно частин 1, 4 статті 6 ГПК України у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Єдина судова інформаційно комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

За змістом частин 5, 6 статті 42 ГПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позовна заява надійшла до господарського суду в електронній формі через систему "Електронний суд", а тому враховуючи положення частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за звернення з позовною заявою до суду підлягав сплаті судовий збір у розмірі 7138,19 грн.

Водночас матеріали справи свідчать, що за звернення з позовною заявою до суду було сплачено судовий збір у розмірі 8922,74 грн. згідно платіжної інструкції №1140 від 21.11.2024, тобто в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а тому розподіл судових витрати зі сплати судового збору в порядку статті 129 ГПК України з урахуванням вказаних висновків Верховного Суду здійснюється судом з огляду на розмір судового збору, який підлягав сплаті у розмірі 7138,19 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Матеріалів справи також свідчать, що позивачем у позовній заяві визначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн. за наступним розрахунком: 0,25 мінімальної заробітної плати встановленого Законом України "Про державний бюджет України на 2024 рік" за годину роботи адвоката: вивчення та правовий аналіз матеріалів - 5 годин = 10000,00 грн., консультація клієнта, узгодження правової позиції - 2 години = 4000,00 грн., складання позовної заяви до суду - 4 години = 8000,00 грн., проведення та складання розрахунків заборгованості, неустойки (пені, штрафу), відсотків річних - 4 години = 8000,00 грн. Разом з тим, позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу.

З огляду на зазначене, суд звертає увагу, що господарським процесуальним законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписами частини 5 статті 129 ГПК України передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до частини 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 по справі №922/1964/21 виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Отже, системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості. Витрати сторони на правову допомогу мають бути належним чином документально підтверджені та доведені. Відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу згідно з умовами договору про надання правничої допомоги є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У даному разі, в обґрунтування витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 30000,00 грн., позивачем представлено суду наступні документи: ордер на надання правничої допомоги серія АХ 1222128 від 21.11.2024 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №919 від 18.03.2011.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Отже, вирішуючи питання про компенсацію стороною понесених витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Водночас оцінка обґрунтованості, розумності, реальності, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з огляду на обсяг наданих адвокатом послуг, характер спору, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Такі докази, відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Натомість суд зазначає, що наданий позивачем ордер на надання правничої допомоги серія АХ 1222128 від 21.11.2024 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №919 від 18.03.2011 в якості доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат в зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки їх розмір має бути доведений та документально обґрунтований відповідно до вимог статті 74, 76, 77 ГПК України.

В контексті наведеного вище, суд приймає до уваги висновки Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 04.06.2020 у справі №906/598/19 про те, що відсутність детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) і здійснених ним витрат відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги у межах справи, унеможливлює з`ясування судом реальності адвокатських витрат у цій справі.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015 р., та п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009 р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи вище встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, а також наведені приписи процесуального закону, суд дійшов висновку про відсутність належного документального підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а тому у відшкодуванні вказаних витрат слід відмовити в зв`язку із їх необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський плитковий завод" (61106, м. Харків, пр-т. Героїв Харкова, буд. 297, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоудстар" (61027, м. Харків, вул. Кричевського, буд. 41, кв. 50, ) основний борг у розмірі 284657,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 191330,12 грн., 3% річних у розмірі 44010,27 грн., пеню у розмірі 36975,05 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 7127,36 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "13" лютого 2025 р.

Суддя Г.І. Сальнікова