СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Харків Справа № 917/2159/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Березка О.М.

за участю:

позивача - адвокат Васильєв Є.О., ордер серії АХ№ 1196177;

відповідача-1 - не з`явився;

відповідача-2 - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвоката Мастістий І.А. (вх. №2746 П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 17.10.2024 року у справі № 917/2159/23, ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Погрібна С.В.), повний текст якого складено 30.10.2024 року

за позовною заявою Viceroy Trade&Invest Limited, Dimostheni Severi, 12 6th floor, Flat/office 601, 1080, Nicosia, Cyprus

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки", м. Полтава, Полтавська область

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта", Одеська область

про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.10.2024 року у справі позов задоволено; визнано недійсним Договір поставки №14/01-20 від 14.12.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" () предметом якого є маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" (вул. Ставніцера Олексія, 60, корпус 2, приміщення 32 В, ) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" (вул. Старокотелевська, 2, м. Полтава, Полтавська область, 36015, ) майно: маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" на користь Viceroy Trade&Invest Limited, Dimostheni Severi, 12 6th floor, Flat/office 601, 1080, Nicosia, Cyprus, ) 2 185,50 грн. витрат по сплаті судового збору; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" на користь Viceroy Trade&Invest Limited, Dimostheni Severi, 12 6th floor, Flat/office 601, 1080, Nicosia, Cyprus, ) 2 185,50 грн. витрат по сплаті судового збору.

Представник ТОВ "Лоджистик Віта" адвокат Мастістий І.А. з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 17.10.2024 року у справі та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю; скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.12.2023 року, а саме: скасувати арешт на маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" (вул. Ставніцера Олексія, 60, корпус 2, приміщення 32 В, с. Визирка, Лиманський район, Одеська область, ) на підставі договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.

ТОВ "Лоджистик Віта" наголошував, що обставина його добросовісності у поєднанні із відсутністю реєстрації застави спірного тепловозу в реєстрі обтяжень рухомого майна в силу вимог чинного законодавства не може бути підставою для задоволення позову.

Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 року у справі №408/1490/20 та від 05.04.2023 року у справі № 911/1278/20.

Суд першої інстанції припустився порушень норм процесуального права при розгляді справи, не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази, не встановив обставин щодо того чи було зареєстроване обтяження рухомого майна, та з порушенням норм матеріального права, незважаючи на визнання позивачем добросовісності відповідача-2, вийшов за межі доводів позовної заяви та дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем ТОВ "Лоджистик Віта" обставини щодо своєї добросовісності.

Суд першої інстанції проігнорував стадію дослідження доказів та після вступних слів учасників справи та з`ясування обставин, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень одразу перейшов до судових дебатів, після чого видалився до нарадчої кімнати.

Судом в порушення норм процесуального права не з`ясована ключова для вирішення даного спору обставина про те, чи було зареєстроване право застави спірного тепловозу за позивачем в реєстрі обтяжень рухомого майна.

Ця ключова обставина не була відображена в судовому рішенні, незважаючи на те, що з наданих ТОВ "Лоджистик Віта" витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна слідує, що таке обтяження зареєстроване не було; позивач визнав ту обставину, що ним таке обтяження у вигляді права застави також не реєструвалось.

За відсутності реєстрації обтяження спірного тепловозу, добросовісний набувач ТОВ "Лоджистик Віта", не міг та не повинен був передбачати наявність ризику перебування майна у заставі у позивача, в свою чергу, позивач не посилається у позові та не надає доказів існування жодних обставин, які б ставили під сумнів добросовісність набувача майна.

Одночасно апелянт просив поновити пропущений строк на подання апеляційної скарги, оскільки повний текст оскаржуваного рішення апелянт отримав лише 30.10.2024 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2024 року, суддею доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Слободін М.М.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією проти України. Указами Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні №133/2022 від 14.03.2022 року, №573/2022 від 15.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, №451/2023 від 26.07.2023 року, №734/2023 від 06.11.2023 року, №49/2024 від 05.02.2024 року, №271/2024 від 06.05.2024 року, №469/2024 від 23.07.2024 року, №740/2024 від 28.10.2024 року, №26/2025 від 14.01.2025 року відповідно продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року строком на 90 діб.

Наказом Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2022 року № 03 Про встановлення особливого режиму роботи суду в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану з 01.04.2022 року та запроваджено відповідні організаційні заходи, зокрема: рекомендовано учасникам судових справ утриматись від відвідування суду, свої процесуальні права та обов`язки, передбачені ГПК України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: .

21.11.2024 року на адресу суду від апелянта надійшло клопотання, з доказами сплати судового збору за подання апеляційної скарги (вх.№14906), яке разом з додатками долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.11.2024 року, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвоката Мастістий І.А. на рішення господарського суду Полтавської області від 17.10.2024 року у справі № 917/2159/23; учасникам справи встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, з доказами надсилання його апелянту; призначено справу до розгляду на 08.01.2025 року о 10:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресом: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №132; витребувано з господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/2159/23; клопотання апелянта про поновлення строку на подання апеляційної скарги не розглядалось, оскільки строк ним пропущений не був; вчинено інші процесуальні дії.

25.11.2024 року на адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвоката Мастістий І.А. надійшло клопотання (вх.№ 14980) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon", яке долучено до матеріалів справи, в якому останній просив надати можливість участі у судовому засіданні, призначеному на 08.01.2025 року о 10:30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів системи відеоконференцз`язку EasyCon.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 року, зокрема, задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвоката Мастістий І.А.; судове засідання у справі, призначене на 08.01.2025 року о 10:30 год. в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в залі судового засідання №132, ухвалено провести за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвоката Мастістий І.А. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon", з використанням власних технічних засобів представника; вчинено інші процесуальні дії.

02.12.2024 року на адресу суду з господарського суду Полтавської області надійшли матеріали справи № 917/2159/23 (вх.№15359).

13.12.2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№15957), який долучено до матеріалів справи, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, в обґрунтування якого вказує на те, що відчуження предмету застави відповідачу-2 було здійснено відповідачем-1 всупереч умовам договору застави та вимогам закону; відсутність згоди заставодержателя на відчуження заставленого майна свідчить про відсутність у заставодавця необхідного обсягу повноважень та недотримання сторонами договору поставки умов чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України; при цьому на спростування доводів апелянта слід наголосити на тому, що у спірних правовідносинах з огляду на зміст позовних вимог Viceroy Trade & Invest Limited не ставиться питання про застосування речового способу захисту права власності (віндикаційного позову), натомість заявлена вимога про визнання недійсним оспорюваного договору поставки, який порушує права позивача як заставодержателя, та застосування наслідків недійсності правочину.

13.12.2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№15958), який долучено до матеріалів справи, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, в обґрунтування якого вказує на те, що чинність права застави та акцесорних зобов`язань за договором застави не залежить від наявності чи відсутності факту реєстрації застави рухомого майна в реєстрі; відсутність реєстрації застави рухомого майна не належить до переліку підстав припинення застави згідно ст. 26 Закону України "Про заставу", натомість відсутність реєстрації обтяження рухомого майна дійсно робить обтяження нечинним у відносинах з третіми особами, перешкоджає зверненню стягнення на предмет застави, який перебуває у третьої особи; у спірних правовідносинах, насамперед, підлягає застосуванню ст. 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, якою передбачено право на ефективний засіб правового захисту, яке викликає у держав-членів Ради Європи позитивне зобов`язання втілити у національному законодавстві механізм поновлення порушеного права кредитора-заставодержателя, який відповідатиме меті заставного права і буде ефективним за своєю суттю, а не ілюзорним.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 року, зокрема, оголошено перерву у розгляді справи № 917/2159/23 до 23.01.2025 року о 14:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресом: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №132; судове засідання у справі, призначене на 23.01.2025 року о 14:00 год. в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в залі судового засідання №132, ухвалено провести за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвоката Мастістий І.А. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon", з використанням власних технічних засобів представника на підставі його клопотання, поданого суду апеляційної інстанції за вх.№ 14980; вчинено інші процесуальні дії.

21.01.2025 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення (вх.№953), які долучено до матеріалів справи, в яких останній вказує на те, що з огляду на порушення оспорюваним договором поставки прав та інтересів позивача як заставодержателя за договором застави від 12.09.2019 року, насамперед, права на погодження правочинів заставодавця із предметом застави, права на задоволення майнових вимог позивача за рахунок заставного майна у разі невиконання забезпеченого заставою основного зобов`язання, єдиним ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання недійсним договору поставки, який суперечить вимогам закону, та застосування наслідків недійсності цього правочину.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.01.2025 року, зокрема, оголошено перерву у розгляді справи № 917/2159/23 до 06.02.2025 року об 11:45 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресом: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №131; судове засідання у справі, призначене на 06.02.2025 року об 11:45 год. в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в залі судового засідання №131, ухвалено провести за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвоката Мастістий І.А. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon", з використанням власних технічних засобів представника; вчинено інші процесуальні дії.

06.02.2025 року на адресу суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№1758), в якому останній просить відкласти розгляд справу на іншу дату, у зв`язку з участю представника в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів, розглянувши клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції було надано учасникам справи достатньо часу на подання усіх необхідних на їх думку документів та пояснень у справі, або ж викладення під час публічних слухань своїх аргументів, які можуть бути висловлені в письмових та додаткових поясненнях.

Отже, апелянт був завчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції враховується принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

Виходячи з викладеного та беручи до уваги положення ч. 11 ст. 270 ГПК України, згідно якої суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення клопотання апелянта про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 08.01.2025 року, 23.01.2025 року та 06.02.2025 року представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

У судовому засіданні 08.01.2025 року та 23.01.2025 року представник відповідача -2 просив скасувати рішення господарського суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.12.2023 року.

Представник відповідача-1 у судове засідання 08.01.2025 року, 23.01.2025 року та 06.02.2025 року, призначене в приміщенні Східного апеляційного господарського суду, не з`явився, хоча відповідач-1 належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції, розгляд справи здійснювався судом за його відсутності.

Представник відповідача-2 у судове засідання 06.02.2025 року, призначене в приміщенні Східного апеляційного господарського суду, не з`явився; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвокат Мастістий І.А. в режимі відеоконференції на зв`язок не вийшов, хоча відповідач-2 належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції, розгляд справи здійснювався судом за його відсутності.

Ухвали суду апеляційної інстанції від 22.11.2024 року (№66), від 08.01.2025 року ( № 820) та від 23.01.2025 року (№ 004) надіслано "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" засобами поштового зв`язку.

Ухвали суду апеляційної інстанції від 22.11.2024 року, від 28.11.2024 року, від 08.01.2025 року та від 23.01.2025 року надіслано представнику Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвокату Мастістий І.А. та представнику Viceroy Trade&Invest Limited, Dimostheni Severi адвокату Васильєву Є.О. до електронного кабінету в системі "Електронний суд".

05.10.2021 року офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) ЄСІТС: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку, в зв`язку з чим, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в добровільному порядку.

Відповідно до пункту 17 глави 1 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС особам, які зареєстрували "Електронний кабінет", суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до "Електронного кабінету" таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Абзацом 5 пункту 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС передбачено, що особам, які не мають зареєстрованих "Електронних кабінетів", документи у передбачених цим пунктом випадках можуть надсилатися засобами підсистем ЄСІТС на адресу електронної пошти, вказану такими особами під час подання документів до суду.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі №906/184/21, від 02.11.2022 року у справі №910/14088/21, від 29.11.2022 року у справі №916/1716/20, від 22.12.2022 року у справі №922/40/22, де, зокрема, вказано на те, що чинним процесуальним законодавством передбачено два способи належного повідомлення сторони про дату, час та місце судового засідання - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет", у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС.

Таким чином, надсилання судового рішення в електронному вигляді передбачає використання сервісу "Електронний суд", розміщеному за посиланням https://cabinet.court.gov.ua/login, за умови попередньої реєстрації офіційної електронної адреси (Електронного кабінету).

Також, інформацію про дату, час та місце розгляду справи було розміщено на офіційному веб сайті Східного апеляційного господарського суду веб-порталу "Судова влада України" у розділі "Повідомлення для учасників судового процесу" розділу "Громадянам".

За змістом ч. 1 ст. 11 Закону України Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України (з посиланням на веб адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про доступ до судових рішень усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвали суду апеляційної інстанції від 22.11.2024 року, від 28.11.2024 року, від 08.01.2025 року та від 23.01.2025 року були у встановленому порядку внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Статтею 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Запровадження воєнного стану у країні не може слугувати самостійною та достатньою підставою для відтермінування вирішення спору (не здійснення розгляду справи).

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню та вчинення інших дій, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи, беручи до уваги існуючі обставини небезпеки, спричинені збройною агресією проти України, з метою забезпечення утримання учасників судового процесу від небезпеки, спричиненої триваючою збройною агресією проти України, дотримання захисту життя і здоров`я відвідувачів і працівників суду та з урахуванням заходів, встановлених особливим режимом роботи Східного апеляційного господарського суду під час дії воєнного стану, розгляд апеляційної скарги здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено учасникам справи необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з заходами, встановленими особливим режимом роботи суду під час дії воєнного стану, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила таке.

21 червня 2019 року між Viceroy Trade & Invest Limited (позивач, позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Полтавський ремонтний завод залізничної техніки (відповідач-1, позичальник) був укладений договір позики.

За умовами п. 1.1 договору позики позикодавець зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути позикодавцю позику із загальним обсягом, що не перевищує 4 500 000,00 доларів США.

Позичальник за умовами п.1.1 договору позики зобов`язаний повернути позикодавцю позику не пізніше 28.12.2024 року.

12 вересня 2019 року позивач (як заставодержатель) та відповідач-1 (заставодавець) з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 21.06.2019 року уклали договір застави.

Договір застави укладений у простій письмовій формі.

За умовами Договору застави сторони домовилися про наступне: п. 1.1- для забезпечення зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю Полтавський ремонтний завод залізничної техніки за Договором позики від 21 червня 2019 року, передає в заставу майно, за рахунок якого Заставодержатель має право задовольнити свою вимогу у повному обсязі, включаючи сплату витрат, пов`язаних із пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет застави та інших витрат, у передбачених законодавством випадках; п. 1.2 - розмір основного зобов`язання: сума позики становить 4500000,00 доларів США строком до 28.12.2024 року; п. 2.1 - предметом застави є залізнична техніка згідно додатків, що є невід`ємною частиною цього договору; п. 2.5 - на строк дії цього договору предмет застави залишається у володінні та користування Заставодавця за адресою згідно Додатків до договору.

У додатку № 1 до договору застави сторони визначили перелік майна, що передається в заставу - Тепловоз серії ТЕМ2У (заводський номер 8784) вартістю 5 500 000,00 гривень.

Відповідно до п. 7.1 договору застави він діє до повного виконання боржником та/або заставодавцем своїх зобов`язань за основним договором, забезпечених заставою.

Договір застави укладений у простій письмовій формі.

Позивач посилається на те, що у листопаді 2023 року йому стало відомо, що відповідач-1 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" (відповідач-2) договір поставки від 14 грудня 2020 року, предметом якого є заставне майно за договором застави від 12.09.2019 року - Тепловоз серії ТЕМ2У (заводський номер 8784).

Відповідно до умов договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року, відповідач-1 зобов`язався передати у власність відповідача-2 бувший у користуванні маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску.

У п. 1.2 договору поставки відповідач-1 гарантував, що цей Тепловоз належить постачальнику на праві власності, на дату набуття чинності договору не обтяжений правами третіх осіб, у тому числі: не проданий, не заставлений, не знаходиться під забороною відчуження, арештом, пройшов митне очищення і оформлення, а також вільний від інших обтяжень і не є предметом суперечки, і що постачальник має право розпоряджатися цим Тепловозом, зокрема поставити його покупцеві відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 2.1 договору поставки вартість тепловозу складає 5 350 000,00 грн. з ПДВ.

Матеріали справи містять платіжні доручення про здійснення оплати відповідачем-2 на користь відповідача-1 за вказаний тепловоз.

29.11.2023 року представники позивача та відповідача-1 склали Акт огляду предмета застави, де вказали, що тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску на момент огляду місця знаходження майна у м. Полтава, вул. Старокотелевська, 2, відсутній.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області, в якому останній просив визнати недійсним договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" предметом якого є маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" майно: маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач-1 порушив зобов`язання перед позивачем за договором застави від 12.09.2019 року та уклав без згоди позивача (Заставодержателя) правочин щодо відчуження предмету застави третій особі; приписи частини 2 статті 17 Закону України "Про заставу" та частини 2 статті 586 ЦК України прямо пов`язують виникнення у заставодавця права на відчуження предмета застави, з отриманням на це згоди Заставодержателя, якщо інше не встановлено договором; умови п. 4.2 договору застави від 12.09.2019 року забороняли Заставодавцю (відповідачу-1) відчужувати предмет застави до спливу строку дії цього договору; відчуження предмету застави відповідачу-2 було здійснено відповідачем-1 всупереч умовам договору застави від 12.09.2019 року та вимогам закону; відсутність згоди Заставодержателя на відчуження заставленого майна свідчить про відсутність у Заставодавця необхідного обсягу повноважень та недотримання сторонами договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року умов чинності правочину, встановлених статтею 203 ЦК України.

17.10.2024 року господарським судом Полтавської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlanav. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив з того, що відчуження предмету застави відповідачу-2 було здійснено відповідачем-1 всупереч умовам договору застави від 12.09.2019 року та вимогам закону; відсутність згоди заставодержателя на відчуження заставленого майна свідчить про відсутність у заставодавця необхідного обсягу повноважень та недотримання сторонами договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року умов чинності правочину, встановлених статтею 203 ЦК України.

Колегія суддів вважає вказані висновки місцевого господарського суду передчасними, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства.

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" ("Kudla v. Poland", заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" ("Garnaga v. Ukraine", заява № 20390/07, § 29).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ("Chahal v. the United Kingdom", заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ("Afanasyev v. Ukraine" (заява № 38722/02, § 75)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland) зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

У рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" (Panteleyenko v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 року у справі № 233/4365/18 зазначено таке:

"Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)) ".

Належність та ефективність за своєю природою є різними за змістом властивостями (критеріями) способу захисту порушених прав та інтересів, які характеризують спосіб захисту з точки зору допустимості застосування в межах судової юрисдикції з огляду на правовий характер вимоги та наявності умов до його застосування у конкретних правовідносинах (належність) та можливості за наслідком його застосування відновлення (отримання найбільшого ефекту у відновленні) порушених прав та інтересів позивача (ефективність).

Належним способом захисту порушених прав є спосіб захисту, який відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, правовій меті, якої прагне суб`єкт захисту, тоді як під ефективним способом захисту розуміється такий, що забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні).

Отже, такі властивості (критерії) способу захисту як належність та ефективність не можуть вважатися тотожними за змістом, оскільки належність свідчить про відповідність способу захисту конкретній правовій ситуації (наявність умов до його застосування), натомість ефективність перш за все пов`язана з наслідками застосування способу захисту для позивача.

Ефективність оцінюється лише з точки зору інтересів позивача (особи, право якої порушено), адже йому з урахуванням принципу диспозитивності належить право самостійно обрати спосіб захисту, який на його думку, забезпечить відновлення порушеного права та саме він може визначити чи відповідає спосіб захисту його інтересам (меті, стратегії його захисту), в той час як належність передбачає з`ясування наявності закріплення такого способу захисту в законі, договорі, а у разі відсутності - відповідності його вимогам закону. Будь-який ефективний спосіб захисту є належним, проте не кожен належний спосіб захисту є ефективним.

Вище вказано, що підставою звернення позивача до суду з позовом є порушення відповідачем-1 зобов`язання перед позивачем за договором застави від 12.09.2019 року та укладення без згоди позивача (заставодержателя) правочину щодо відчуження предмету застави третій особі.

У даній справі позивачем обрано спосіб захисту порушеного права у вигляді: визнання недійсним договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" предметом якого є маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску; зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" майно: маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Отже, за змістом статей 15, 16, 215 Цивільного кодексу України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено (такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 року у справі № 916/1411/19).

Аналіз змісту та характеру заявлених позивачем позовних вимог свідчить про те, що звертаючись до суду з даним позовом за визначеного ним предмету спору, він фактично має на меті відновлення становища, яке існувало до стверджуваного порушення прав, тобто прагне повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" заставлене майно - маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску.

При цьому позовні вимоги про визнання недійсним договору, на підставі якого згодом було відчужено заставне майно не є ефективним способом захисту у даному спорі, адже не відновлюють становище позивача та не поновлюють обсягу його прав у разі їх задоволення судом.

Зокрема, колегія суддів зазначає, що відчуження заставного майна інший особі не припиняє права заставодержателя звернути стягнення на це майно.

Так, відповідно до ч.1 ст. 27 Закону України Про заставу застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Договір є способом відчуження, прямо передбаченим цивільним законом.

Таким чином, на день вирішення даного спору позивач не побавлений права звернення стягнення на майно боржника, відчужене на користь третіх осіб.

Оцінюючи інтерес позивача, який полягає у визнанні правочину недійсним, а також посилання позивача на правову позицію Верховного Суду щодо можливості задоволення такого позову, колегія суддів зазначає наступне.

Як норми права, так і правові позиції Верховного Суду повинні застосовуватись виключно з метою, яка не суперечить завданням судочинства і цінностям права (справедливість, правова визначеність, доцільність).

Очевидно, що позов про визнання правочину недійсним поданий позивачем у даному спорі з метою унеможливлення посилання відповідача-2 на добросовісність набуття майна. Тому обраний позивачем спосіб захисту права суперечить меті захисту обороту. Крім того, такий спосіб захисту права порушує принцип рівності сторін спору і змагальності, оскільки є дозволеним законом способом усунення з предмету доказування обставини невиконання сторонами договору застави дій щодо реєстрації обтяжень спірного майна; обставини придбання майна за відсутності жодних застережень у реєстрі обтяжень, обставини можливої добросовісності набувача тощо.

Опираючись на викладене, колегія суддів вважає за недоцільне застосування позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 607/15052/16-ц від 08.11.2023 року до даного спору.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про неефективність обраного позивачем способу захисту шляхом визнання недійсним договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" предметом якого є маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску та зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" майно: маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові у цій частині.

Колегія суддів також зазначає, що цивільний оборот є основою економіки. Сучасний розвиток економіки потребує швидкого і безпечного, а відтак ефективного і дешевого обороту, добросовісні учасники якого будуть захищеними і не страждатимуть від несподіваного виявлення обставин, які розумна і обачлива особа не могла передбачити, і не нестимуть збитки, пов`язані з такими обставинами. Отже, добросовісний набувач має бути впевнений, що він не буде позбавлений свого права і воно не буде обмежене внаслідок існування іншого права чи обтяження, про яке добросовісний набувач не знав і не міг знати. За іншого підходу збитки добросовісного набувача негативно відіб`ються на вартості товарів, робіт, послуг та ефективності економіки загалом. Тому надзвичайно важливими є правила про набуття добросовісним набувачем прав на майно (так званий захист власності в динаміці).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на тому, що судовий захист повинен відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

В кінцевому етапі ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати такій особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до абзацу 3 статті 10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків.

Отже, позивач - Viceroy Trade & Invest Limited (обтяжувач/заставодержатель) не позбавлений права звернутись до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта", з вимогою про звернення стягнення на заставне майно або до ТОВ "Полтавський ремонтний завод залізничної техніки" (заставодавець) за відшкодуванням завданих йому збитків неправомірними діями заставодавця.

Окрім того, колегією суддів враховуються правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 року у справі №408/1490/20, де, між іншим, вказано, що застава як забезпечувальне приватне обтяження для захисту прав та інтересів сторін правовідношення "заставодавець - третя особа" підлягає публічній реєстрації, що робить її наявність доступним для всіх третіх осіб. Функцією державної реєстрації застави є (а) оприлюднення (оголошення) належності заставленого майна певній особі та (б) оприлюднення наявності обтяжень рухомого майна. Через це відсутність відомостей про обтяження заставою рухомого майна істотно впливає на динаміку цивільних правовідносин та має враховуватись судом. Відповідно до частини другої статті 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню винності у відносинах з третіми особами. Отже, перш ніж набути у власність обтяжену заставою рухому річ, набувач має можливість довідатися про наявність такого обтяження з публічного реєстру та у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, де, окрім іншого, вказано на те, що за загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на рухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо рухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на рухоме майно накладений арешт. Виходячи з загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (пункт шість статті 3 ЦК України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на рухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19, пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21, пункт 6.46), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21, пункт 54).

Також, апелянт в апеляційній скарзі просить скасувати арешт на маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" (вул. Ставніцера Олексія, 60, корпус 2, приміщення 32 В, с. Визирка, Лиманський район, Одеська область, ) на підставі договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.12.2023 року у справі заяву Viceroy Trade&Invest Limited про забезпечення позову задоволено; накладено арешт на маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" (вул. Ставніцера Олексія, 60, корпус 2, приміщення 32 В, с. Визирка, Лиманський район, Одеська область, ) на підставі договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020.

Господарський суд першої інстанції виходив з того, що доданими до заяви документами підтверджується відчуження відповідачем-1 майна, яке перебуває у заставі, а отже невжиття визначених у заяві заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно зі статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Положення зазначеної норми пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статті 73 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).

Відповідно до пункту 1 частини 1 та частин 2, 4, 14 статті 137 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.

У постанові Верховного Суду від 24.05.2021 у справі №910/3158/20 міститься правовий висновок, що за змістом пункту 1 частини першої статті 137 ГПК, під час розгляду заяви про накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватися в справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. У спорах майнового характеру про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу або іншим особам вчиняти певні дії.

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 року у справі №905/448/22 наголосила на тому, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 року у справі №910/1200/20.

Відсутність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, виключає у розумінні приписів статей 136, 137 ГПК України необхідність вжиття таких заходів.

Враховуючи відмову у позові з підстав неефективно обраного позивачем способу захисту, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.12.2023 року у справі, а саме: арешт на маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" (вул. Ставніцера Олексія, 60, корпус 2, приміщення 32 В, с. Визирка, Лиманський район, Одеська область, ) на підставі договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року, слід скасувати.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, місцевий господарський суд не з`ясував обставини, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а тому рішення господарського суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити; скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.12.2023 року, а саме: арешт на маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" (вул. Ставніцера Олексія, 60, корпус 2, приміщення 32 В, с. Визирка, Лиманський район, Одеська область, ) на підставі договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року та стягнути з позивача судові витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, ч.2 ст. 275, ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" адвоката Мастістий І.А. задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 17.10.2024 року у справі №917/2159/23 скасувати повністю.

Ухвалити нове рішення.

У позові відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.12.2023 року, а саме: скасувати арешт на маневровий тепловоз серії ТЕМ2У, заводський номер 8784, 1987 року випуску, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" (вул. Ставніцера Олексія, 60, корпус 2, приміщення 32 В, с. Визирка, Лиманський район, Одеська область, ) на підставі договору поставки №14/01-20 від 14.12.2020 року.

Стягнути з Viceroy Trade&Invest Limited (Dimostheni Severi, 12 6th floor, Flat/office 601, 1080, Nicosia, Cyprus) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджистик Віта" (вул. Ставніцера Олексія, 60, корпус 2, приміщення 32 В, ) 9084, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.02.2025 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий

Суддя М.М. Слободін