ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. ОдесаСправа № 915/345/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.11.2024

у справі № 915/345/24

за позовом Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної (військової) адміністрації

до відповідачів:

1) Регіонального ландшафтного парку «Тилігульський»;

2) Фізичної особи-підприємця Пігулевського Андрія Михайловича;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»

про: усунення перешкод у використанні землі державного лісового фонду в межах об`єкту природно-заповідного фонду,

ВСТАНОВИВ

У березні 2024 року Перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури (далі прокурор) в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної (військової) адміністрації (далі Миколаївська ОВА) звернувся до суду з позовом до Регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» (далі Парк) та Фізичної особи-підприємця Пігулевського Андрія Михайловича (далі ФОП Пігулевський А.М.), в якому просив суд усунути перешкоди власнику Миколаївській ОВА у використанні земель державного лісового та природно-заповідного фонду в межах території об`єкту природно-заповідного фонду, шляхом:

- визнання недійсним договору про співпрацю від 01.04.2021 №01/04/2021, укладеного між відповідачами;

- зобов`язання ФОП Пігулевського А.М. звільнити земельну ділянку під тимчасовими спорудами на Українській косі Тилігульського лиману біля села Українка Березанського району Миколаївської області шляхом знесення тимчасових споруд під назвою «Устриці скіфії», дерев`яного настілу над водою та кіосками (детальний перелік з відповідними координати наведено в новій редакції позовної заяви № 12-170вих-24 від 12.04.2024).

Позов мотивований тим, що укладений між відповідачами договір є прихованим договором оренди землі, а його реальною метою є використання частини території земельної ділянки лісогосподарського призначення в межах об`єкту природно-заповідного фонду.

Прокурор вказував, земельна ділянка, з огляду на умови спірного договору, фактично використовується для розміщення та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, тобто не за цільовим призначенням.

Крім того, підприємницькою діяльністю, що здійснюється ФОП Пігулевським А.М. за умовами договору на території регіонального ландшафтного парку, завдається шкода навколишньому природному середовищу.

Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави, прокурор зазначив, що Миколаївська ОВА, будучи обізнаною про необхідність захисту інтересів держави та маючи відповідні повноваження, протягом тривалого часу не вживала заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом.

В подальшому, в процесі розгляду справи в суді першої інстанції від прокуратури надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання ФОП Пігулевського А.М. звільнити земельну ділянку шляхом знесення тимчасових споруд.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 06.11.2024 у даній справі у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору про співпрацю відмовлено. Провадження у справі в частині позовних вимог про знесення тимчасових споруд закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (відсутній предмет спору).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що спірний договір містить істотні умови договору про спільну діяльність і виконувався сторонами саме, як договір про спільну діяльність.

З аналізу умов наведеного договору судом не встановлено, що воля відповідачів при його укладанні була направлена на приховування інших правочинів, а саме договору оренди.

Крім того, зміни користувача земельної ділянки за договором не відбулося, оскільки предметом цього договору є не земельна ділянка природоохоронного фонду, а співпраця сторін в галузі рекреаційної та екскурсійної діяльності.

Власником земельної ділянки залишається держава, в особі відповідного органу виконавчої влади, передбаченого ст. 122 Земельного кодексу України.

Таким чином, прокурором не доведено порушення відповідачами прав та законних інтересів позивача у спірних правовідносинах.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, прокурор подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позов.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги прокурор посилається на наступне:

- за умовами спірного договору фактично була передана земельна ділянка, жодної спільної господарської мети сторони не мали, оскільки лише ФОП Пігулевський А.М. здійснює господарську діяльність на земельній ділянці, і лише він отримує вигоду за надання платних послуг у вигляді прибутку;

- будь-яких прав на прибуток Парк не набуває, а отримує від ФОП лише грошові кошти;

- договором не визначено вклади сторін (їх частки), які вони об`єднують для спільної діяльності, що є визначальними при розподілі прибутку, спільних витрат, збитків та відповідальності за спільними зобов`язаннями.

- отже до спірного договору слід застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки.

- натомість, Миколаївська ОВА, яка у даному випадку є єдиним уповноваженим державою органом, який розпоряджається землями зазначеної категорії, не приймала жодних розпоряджень щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

- Парк фактично передав у користування суб`єкту господарювання земельну ділянку, якою не мав права розпоряджатися, за відсутності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, без проведення аукціону.

- отже, сторонами не був дотриманий встановлений нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки;

- у той же час, ухвалення судом рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних, має наслідком безпідставне залишення у користуванні ФОП Пігулевськогог А.М земельної ділянки державного лісового фонду в межах об`єкту природно-заповідного фонду, отриманої в порушення вимог законодавства.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2024 витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали даної справи та вирішено питання щодо відкладення можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою до надходження матеріалів з Господарського суду Миколаївської області.

27.12.2024 матеріали даної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 у справі № 915/345/24 за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 31.01.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення іншим учасникам справи), роз`яснено про їх право в цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено справу № 915/345/24 до розгляду на 11.02.2025 о 13:30 год.

За проміжок часу з 13.01.2025 по 31.01.2025 відзиви на апеляційну скаргу, а також будь-які заяви чи клопотання від інших учасників справи не надходили.

Представники Миколаївської ОВА, Парку, ФОП Пігулевського А.М. та ДП «Ліси України» в судове засідання 11.02.2025 не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійснені програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності - державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація поняття «інтереси держави» особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. «Державний інтерес» у спірних правовідносинах полягає, перш за все, у законності використання органами державної влади бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг та іншої допомоги з метою забезпечення нагальних потреб в умовах воєнного стану, зокрема, забезпечення ефективного, своєчасного виконання правочинів, укладених з метою належного функціонування держави.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 31 Лісового кодексу України визначено, шо обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Отже, саме Миколаївська ОВА є суб`єктом владних повноважень, до компетенції якої віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у цій справі, в силу положень ст. 17, 20, 122 3К України органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є Миколаївська ОВА.

Відповідно до висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Великої палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді прокуратурою 19.01.2023 на адресу Миколаївської ОВА скеровано лист та повідомлено про порушення вимог законодавства при розпорядженні землями державного лісового та природно-заповідного фонду.

В свою чергу, Миколаївська ОВА листом від 06.02.2024 проінформовала прокуратуру, зокрема, про вжиття заходів до вивчення правових підстав надання у користування спірної ділянки.

Листом від 21.02.2024 (додатково до листа від 06.02.2024) Миколаївська ОВА зазначила, що не заперечує щодо пред`явлення органами прокуратури позову з метою захисту інтересів держави та усунення виявлених порушень чинного законодавства.

Отже Миколаївська ОВА була обізнана про необхідність захисту інтересів держави та мала відповідні повноваження для їх захисту, проте таких заходів не вжила.

Ураховуючи, що спір у цій справі виник щодо особливо цінних земель, тобто земель, яким державою, через їх характеристики надається особливий статус. Такі землі задовольняють публічний інтерес та підлягають підвищеній охороні, а тому у разі виявлення правопорушень при використанні таких земель, усі уповноважені органи, зокрема, і прокурор, зобов`язані діяти невідкладно. Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 927/468/20.

Так, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор в даних правовідносинах із дотриманням належної процедури, реалізуючи представницькі повноваження, виконує субсидіарну роль та замінює в судовому провадженні суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту. Аналогічна позиція з приводу субсидіарної ролі прокурора в захисту інтересів держави в суді дотримується і Верховний Суд, який висловив її у низці постанов у справах за позовами прокурорів, зокрема у постановах від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, від 15.10.2019 у справі № 904/2820/18, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

З огляду на таке, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в особі Миколаївської ОВА.

Щодо суті спору.

Насамперед колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи приписи вищевказаної норми, а також доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора, колегія суддів у даному випадку переглядає рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.11.2024 у даній справі лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору про співпрацю.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, рішенням Миколаївської обласної ради народних депутатів № 8 від 28.04.1995 створено Регіональний ландшафтний парк «Тилігульський», землі якого переведено до категорії природоохоронного призначення.

Територія Парку включає узбережжя та прилеглі акваторії Тилигульського лиману в межах Березанського району Миколаївської області загальною площею 8195,4 га, з них землі Ташинської сільської ради 3507,4 га, Краснопільської сільської ради 583,8 га, Анатоліївської сільської ради 1564,2 га, Червоноукраїнської сільської ради 1109,9 га, Коблівської сільської ради 1430,1 га.

Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області 20.06.2007 затверджено Положення про регіональний ландшафтний парк «Тилігульський».

Розділом 2 Положення передбачено, що Парк створений з метою збереження та раціонального використання в природоохоронних, наукових, рекреаційних, оздоровчих, історико-культурних та флористичних комплексів, акваторіальних комплексів Тилігульського лиману, місць гніздування, сезонних скупчень і міграції птахів, забезпечення сприятливих умов існування ряду ендемічних видів, а також таких, що занесені до Червоної книги України, інших списків спеціальної охорони, а також з метою забезпечення умов для організованого відпочинку населення.

Основними завданням Парку є: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів та об`єктів; проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів; створення умов для ефективного туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заподіяних природних комплексів та об`єктів; проведення екологічної освітньо-виховної роботи.

Пунктами 1.2., 1.3., 1.4. Положення передбачено, що Парк є територією природно-заповідного фонду місцевого значення, є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.

Парк створено без вилучення земельних ділянок у їх власників або користувачів. Відведення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів для потреб Парку здійснюється в порядку, встановленим законодавством України.

До встановлення меж Парку в натурі його межі визначаються відповідно до Проєкту створення Парку.

Таким чином, Парк, як об`єкт природно-заповідного фонду, є юридично створеним з 28.04.1995, його територіям надано статус земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (п. «в» ст. 19 Земельного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що 01.04.2021 між Парком та ФОП Пігулевським А.М. укладено договір про співпрацю № 01/04/2021 (далі договір про співпрацю), предметом якого є співпраця в галузі рекреаційної та екскурсійної діяльності з метою збереження і збалансованого використання території та об`єкту природно-заповідного фонду місцевого значення регіонального ландшафтного парку «Тилігульський».

За умовами п. 2.1.1., п.2.1.2. договору про співпрацю Парк зобов`язується: затвердити ліміти і отримати дозволи (в разі необхідності) на проведення ФОП екскурсій маркованими маршрутами та розміщення рекреаційного пункту на Українській косі Тилігульського лиману біля с. Українка Березанського району Миколаївської області, що знаходиться на території Парку (Додаток 1); надавати ФОП повну і своєчасну інформацію про порядок і умови перебування, можливе використання природних ресурсів та природоохоронний режим на території Парку;

ФОП Пігулевський А.М. зобов`язується, зокрема: здійснювати свою діяльність відповідно до норм рекреаційного навантаження на території Парку (п. 2.2.2); здійснювати екскурсійний супровід за узгодженою з Парком програмою (п. 2.2.3); забезпечити дотримання Правил поводження туристичної діяльності в рекреаційних пунктах РЛП «Тилігульський» (додаток 2), що є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.2.4); забезпечити своєчасне збирання, сортування, видалення та захоронення твердих побутових відходів, що можуть утворюватися внаслідок функціонування рекреаційного пункту (п. 2.2.6); забезпечити облаштування герметичних вигрібних ям для рідких відходів, які можуть утворюватися внаслідок функціонування рекреаційного пункту, їх своєчасне знешкодження та захоронення (п. 2.2.7); здійснювати облік відвідувачів, яких ФОП обслуговує на території Парку. Щомісяця надавати дані про кількість споживачів туристичних послуг уповноваженій особі Парку та складати акти звірки (п. 2.2.9); сплачувати за відвідування території Парку своїх відвідувачів та за надання інших платних послуг (пункти 2.2.2. - 2.2.10. договору про співпрацю);

Ціни за відвідування на території Парку та інші послуги, які надаються Парком, встановлюються і затверджуються в установленому порядку (п. 3.1. договору про співпрацю).

ФОП Пігулевський А.М. сплачує за фактичну кількість відвідувачів, які отримали послуги у межах рекреаційних пунктів та маркованих маршрутів на території Парку, відповідно до актів звірки обліку споживачів туристичних послуг та згідно затверджених цін (п. 3.2. договору про співпрацю).

Оплата здійснюється ФОП Пігулевським А.М. на банківський рахунок Парку згідно виставлених рахунків, не рідше ніж один раз на місяць, відповідно до Актів звірки обліку споживачів платних послуг (п. 3.3 договору про співпрацю).

Договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2024, але у будь-якому випадку до повного виконання умов даного договору (п. 5.1. договору про співпрацю).

Матеріали справи містять складені та підписані між сторонами на виконання умов вищенаведеного договору Акти про прийняття-передачу наданих послуг:

- від 31.07.2022 про надання у період з 01.07.2022 по 31.07.2022 рекреаційних послуг 891 особі (вартість робіт 17 820 грн);

- від 31.08.2022 про надання у період з 01.08.2022 по 31.08.2022 рекреаційних послуг 1440 особам (вартість робіт 28800 грн);

- від 30.09.2022 про надання у період з 01.09.2022 по 30.09.2022 рекреаційних послуг 250 особам (вартість робіт 5000 грн);

- від 30.06.2023 про надання рекреаційних послуг: за квітень 126 особам, за травень 371 особі, за червень 1714 особам, разом 2221 особі (вартість робіт 44420 грн).

В матеріалах цієї справи також міститься витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000022) та матеріали кримінального провадження № 0000022 (протокол огляду місця події від 13.07.2023 з фото таблицями, ситуаційна схема земельної ділянки, протокол огляду місця події від 26.08.2023 з додатком, топографічне знімання земельної ділянки, висновок спеціаліста (орнітолога), інформація ДУ «Інститут ринку та економіко-екологічних досліджень НАН України» № 28/420 від 03.10.2023, звіт про визначення розміру шкоди, спричиненої навколишньому природному середовищу на території РЛП «Тилігульський», висновок спеціаліста Національного природного парку «Тузлівські лимани» від 25.10.2023);

Проведеним 13.07.2023 в рамках вказаного кримінального провадження оглядом місця події установлено, що на території Української коси Тилігульського лиману поблизу с. Українка Миколаївського району Миколаївської області, за координатами 46.7472.96/31.170423, розташовані дерев`яна одноповерхова некапітальна споруда з надписом «Устриці Скіфії» та інші тимчасові споруди (дерев`яний намет зі столами та шезлонгами, кіоски).

Відповідно до даних Публічної кадастрової карти України (шари кадастру «лісовий кадастр») та відкритого веб-порталу геоінформаційної системи «Ліси України» територія Української коси Тилігульського лиману входить до земель державного лісового фонду та перебуває в межах земельної ділянки державної власності з цільовим призначенням « 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг для ведення лісового господарства».

Входження вказаної території до земель державного лісового фонду підтверджується також інформацією Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 23.10.2023 № 594 та Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 03.11.2023 № 817.

Так, згідно з матеріалами лісовпорядкування 2013 року, зі змінами станом на 01.01.2023, вказана земельна ділянка розташована в кварталі 39 виділи 1, 2, 3 Березанського лісництва та згідно таксаційного опису значиться, як декоративна галявина.

ДП «Ліси України» в інформації від 23.10.2023 повідомлено, що рішення про вилучення, зміну цільового призначення, добровільну відмову або припинення права користування земельною ділянкою не приймались.

Крім того, з інформації вбачається, що питання укладення договорів про співпрацю на проведення екскурсій маркованими маршрутами та розміщення рекреаційного пункту на Українській косі Тилігульського лиману біля с. Українка Березанського району Миколаївської області, у тому числі з ФОП Пігулевським А.М., не погоджувалися з державним підприємством, як постійним користувачем земельної ділянки державного лісового фонду.

Одночасно земельна ділянка, на якій розміщуються рекреаційні пункти, входить до меж прибережної захисної смуги, що підтверджується Інженерно-геодезичні вишукуванням земельної ділянки в межах території Української сільської ради Березанського району Миколаївської області, який є додатком до протоколу огляду місця події від 26.08.2023.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 26.08.2023 на Українській косі Тилігульського лиману біля с. Українка Березанського району Миколаївської області розміщені тимчасові споруди: споруда під назвою «Устриці скіфії», дерев`яний настіл над водою, кіоски.

Предметом позову у даній справі (в оскаржуваній частині) є вимога прокурора визнати недійсним укладений між відповідачами договір про співпрацю з тих підстав, що він є прихованим договором оренди землі, а його реальною метою є використання частини території земельної ділянки лісогосподарського призначення в межах об`єкту природно-заповідного фонду, проте Миколаївська ОВА, яка у даному випадку є єдиним уповноваженим державою органом, який розпоряджається землями зазначеної категорії, не приймала жодних розпоряджень щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Тобто Парк фактично передав у користування суб`єкту господарювання земельну ділянку, якою не мав права розпоряджатися, за відсутності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, без проведення аукціону.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що спірний договір містить істотні умови договору про спільну діяльність і виконувався сторонами саме, як договір про спільну діяльність; воля відповідачів при його укладанні не була направлена на приховування інших правочинів, а саме договору оренди; зміни користувача земельної ділянки за договором не відбулося, оскільки предметом цього договору є не земельна ділянка природоохоронного фонду, а співпраця сторін в галузі рекреаційної та екскурсійної діяльності.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Згідно з чинним законодавством, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 927/1099/22, від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 15.05.2018 у справі № 906/854/17, постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Тобто, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі положень ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, які регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним

За приписами частин 1, 2 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України визначено, що договір про спільну діяльність укладається в письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (ст. 1132 ЦК України).

Отже, спільна діяльність на основі договору про спільну діяльність є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.12.2024 у справі № 927/784/22.

В свою чергу відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку в володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 вказаного Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Таким чином, на відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди землі укладається з метою отримання можливості користуватися земельною ділянкою, а правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане в користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

З моменту укладення договору оренди землі орендар набуває право володіти та користуватися земельною ділянкою на умовах такого договору та з дотриманням вимог земельного законодавства.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору про співпрацю, на його підставі ФОП Пігулевському А.М. фактично набув можливість використовувати спірну земельну ділянку для здійснення власної господарської діяльності - надання відвідувачам туристичних послуг на території Парку.

При цьому, здійснювати вказану діяльність, не використовуючи земельну ділянку, є неможливим.

ФОП Пігулевський А.М. за використання земельної ділянки сплачує Парку плату згідно виставлених рахунків, і цю суму він має сплачувати Парку в обов`язковому порядку не рідше ніж один раз на місяць відповідно до Актів звірки обліку споживачів платних послуг (п. 3.3 договору).

Отже, метою укладеного договору для ФОП Пігулевського А.М. виступає надання відвідувачам туристичних послуг на території Парку, і, як наслідок, отримання прибутку від цієї діяльності, а для Парку - отримання плати за використання ФОП Пігулевським А.М. територією Парка.

Водночас, договором не визначено вклади сторін (їх частки), які вони об`єднують для спільної діяльності, що є визначальними при розподілі прибутку, спільних витрат, збитків та відповідальності за спільними зобов`язаннями.

Договором не врегульовано і порядок обліку наданих платних послуг, витрат та збитків під час господарської діяльності, що входять до складу її собівартості, а відповідно впливають на прибуток, як наслідок, не визначено і порядок його розподілу.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір не містить ознак, передбачених для договору про спільну діяльність, оскільки ні за структурою, ні за змістом не відповідає положенням Глави 77 ЦК України.

Натомість, укладений між сторонами договір фактично містить всі ознаки договору оренди, адже туристичні послуги відвідувачам Парку здійснюються ФОП Пігулевським А.М. одноособово, Парк лише надає земельну ділянку і не приймає участі в наданні цих послуг, а передбачений в договорі обов`язок ФОП Пігулевського А.М. сплачувати на користь Парка за фактичну кількість відвідувачів які отримали послуги у межах рекреаційних пунктів та маркованих маршрутів на території Парку, є нічим іншим як орендною платою.

Водночас, як вже зазначалось, спірна земельна ділянка є державною власністю і правом розпоряджатися такою земельною ділянкою, у тому числі надавати її в користування третім особам, наділений орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій, у даному випадку Миколаївська ОВА.

Так, згідно вимог ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівліпродажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Відповідно до ч. 5 ст. 122, ст. 149 Земельного кодексу України надання земельних ділянок лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб та ділянок рекреаційного призначення здійснюється обласними державними адміністраціями.

Разом з тим, Миколаївською ОВА не приймалися жодні розпорядження щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, не укладалися договори оренди землі у межах Тилігульського лиману біля с. Українка Березанського району Миколаївської області.

Отже, Парк фактично передав у користування суб`єкту господарювання земельну ділянку, якою не мав права розпоряджатися.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, вимогу про визнання недійсним договору може заявити як його сторона, так й інша заінтересована особа.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, шляхом визнання угоди недійсною.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Така правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04.07.2018 у справі № 916/935/17 та від 15.06.2018 у справі №916/933/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову прокурора в частині визнання недійсним укладеного між відповідачами договору.

Щодо ефективності способу захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 154 своєї постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що якщо на виконання спірного правочину особою сплачені кошти або передане інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь особи або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України).

Відповідно до п. п. 2.2.2., 2.2.4. договору ФОП Пігулевський А.М. зобов`язаний здійснювати свою діяльність відповідно до норм рекреаційного навантаження на території Парку; забезпечити дотримання Правил поводження туристичної діяльності в рекреаційних пунктах РЛП «Тилігульський» (додаток 2), що є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з додатком 2 до Договору «Правила поводження туристичної діяльності в рекреаційних пунктах РЛП «Тилігульський»», рекреаційний пункт має бути обладнаний навісами від сонця, місцями для розведення вогнища та розміщення наметів, кабінками для переодягання, туалетами з герметичними ємностями, сміттєзбірниками для роздільного збору відходів. У разі необхідності та за умови оформлення дозвільних документів у відповідності до чинного законодавства, рекреаційний пункт може бути обладнано свердловиною, душовими кабінками та місцем для харчування рекреантів, які розміщуються виключно у даному рекреаційному пункті. Розміщення будь-яких інших об`єктів інфраструктури погоджується з адміністрацією парку.

Тобто, фактично можливість розташування та експлуатація ФОП Пігулевський А.М. тимчасових споруд (місце для харчування та відпочинку рекреантів) для здійснення підприємницької діяльності на території об`єкту природно-заповідного фонду була передбачена договором.

Саме з цих підстав, другою позовною вимогою прокурора, після вимоги визнати недійсним договір, була вимога про усунення перешкод власнику Миколаївській ОВА у використанні земель державного лісового та природно-заповідного фонду в межах території об`єкту природно-заповідного фонду шляхом зобов`язання ФОП Пігулевського А.М. звільнити земельну ділянку під тимчасовими спорудами на Українській косі Тилігульського лиману біля села Українка Березанського району Миколаївської області шляхом знесення тимчасових споруд під назвою «Устриці скіфії», дерев`яного настілу над водою та кіосків.

Разом з тим, як вже зазначалось, в процесі розгляду справи в суді першої інстанції від прокуратури надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання ФОП Пігулевського А.М. звільнити земельну ділянку шляхом знесення тимчасових споруд.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 06.11.2024 у даній справі провадження у справі в частині позовних вимог про знесення тимчасових споруд закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (відсутній предмет спору).

Враховуючи те, що акт приймання-передачі земельної ділянки сторони не укладали, а також те, що жодних доказів того, що на даний час ФОП Пігулевський А.М. використовує та (або) утримує спірну земельну ділянку матеріали цієї справи не містять, колегія суддів зазначає, що вимога визнати недійсним укладений між відповідачами договір є належним та ефективним способом захисту порушених прав.

Згідно зі ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.11.2024 у справі № 915/345/24 в частині відмови у задоволенні позову скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Усунути перешкоди власнику Миколаївській обласній державній (військовій) адміністрації у використанні земель державного лісового та природно-заповідного фонду в межах території об`єкту природно-заповідного фонду, шляхом визнання недійсним договору про співпрацю від 01.04.2021 № 01/04/2021, укладеного між Регіональним ландшафтним парком «Тилігульський» та Фізичною-особою підприємцем Пігулевським Андрієм Михайловичем.

Стягнути з Регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» на користь Миколаївської обласної прокуратури 1514 грн витрат по сплаті судового збору на подання позову та 1816,80 грн за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пігулевського Андрія Михайловича на користь Миколаївської обласної прокуратури 1514 грн витрат по сплаті судового збору на подання позову та 1816,80 грн за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.02.2025.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська