ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2025 р.

м. Київ

Справа № 911/1221/24

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Стаднік Є.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Науменка Святослава Ігоровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

до Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, 14, буд. 1)

про стягнення 3 618 244,00 грн матеріальної шкоди,

за участю представників:

позивача: Бєрьозкіна Юлія Валеріївна;

відповідача: не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

Історія розгляду справи

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Науменка Святослава Ігоровича до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації прo стягнення 3 618 244,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.05.2024 у справі № 911/1221/24 позов Фізичної особи-підприємця Науменка Святослава Ігоровича залишено без руху та надано позивачу строк до 29.05.2024 для усунення визначених судом недоліків.

Через систему "Електронний суд" до Господарського суду Київської області 17.05.2024 надійшла заява позивача представника позивача про усунення недоліків позовної заяви та виконання вимог ухвали суду від 15.05.2024 у справі № 911/1221/24.

Господарський суд ухвалою від 27.05.2024 відкрив провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено проведення підготовчого засідання у справі на 20.06.2024 на 10:10. Судом встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом десяти днів з дня вручення ухвали суду про відкриття провадження.

У судове засідання 20.06.2024 представники учасників справи не з`явилися, тому, враховуючи також, що на дату проведення засідання у справі відзиву від представника відповідача до суду не надходило, суд вважав за необхідне відкласти розгляд справи у підготовчому засіданні на 18.07.2024 на 10:50.

У засіданні 18.07.2024 брала участь представниця позивача Бєрьозкіна Юлія Валеріївна. Відповідач не забезпечив явки уповноважених представників. З огляду на вищенаведене, враховуючи строки підготовчого провадження, суд в порядку п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 08.08.2024 на 11:00.

Справа №911/1221/24 перебувала на розгляді у судді ОСОБА_1 Водночас, відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду Київської області у зв`язку з відрахуванням зі штату судді ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Київської області на підставі наказу №18-К від 12.10.2024 та з метою недопущення порушення процесуальних строків призначено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді А.Ф. Черногузу.

Ухвалою від 21.08.2024 суд у складі судді А.Ф. Черногуза прийняв справу №911/1221/24 до свого провадження та призначив проведення підготовчого засідання на 10.09.2024 на 14:15.

У засіданні 10.09.2024 брала участь представниця позивача Бєрьозкіна Юлія Валеріївна. Відповідач не забезпечив явки уповноважених представників. Враховуючи, що на дату проведення засідання у справі відзиву від представника відповідача до суду не надходило, суд вважав за необхідне відкласти розгляд справи у підготовчому засіданні на 07.10.2024 на 15:30.

Разом із цим, оскільки дипломатичних відносин з Російською Федерацією Україна не підтримує з підстав неспровокованої повномасштабної збройної агресії, яку здійснює Російська Федерація по відношенню до Української держави, судом було здійснено повідомлення про виклик відповідача в засідання у цій справі на офіційному сайті Господарського суду Київської області https://ko.arbitr.gov.ua.

У засіданні 07.10.2024 брала участь представниця позивача Бєрьозкіна Юлія Валеріївна. Враховуючи, що на дату проведення засідання у справі відсутні відомості про отримання відповідачем ухвали суду про призначення слухання справи на цей день, а також, що відзиву до суду не надходило, суд вирішив відкласти розгляд справи у підготовчому засіданні на 04.11.2024 на 14:15. Також, суд, з метою додержання процесуальних строків, відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів.

Водночас, судом було повторно здійснено повідомлення про виклик відповідача в засідання у цій справі на офіційному сайті Господарського суду Київської області https://ko.arbitr.gov.ua/sud.

У засідання 04.11.2024 з`явилася представниця позивача Бєрьозкіна Юлія Валеріївна. Представник відповідача жодного разу не з`являвся у засідання, хоча повідомлявся судом у спосіб означений вище. Причини неявки суду невідомі. Відзиву та жодних клопотань відповідачем також подано не було. З огляду на вищенаведене, враховуючи строки підготовчого провадження, суд в порядку п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.12.2024 на 10:30.

Також, судом було повторно здійснено повідомлення про виклик відповідача в судове засідання у цій справі на офіційному сайті Господарського суду Київської області https://ko.arbitr.gov.ua/sud.

Проведення судового засідання призначеного судом на 03.12.2024 на 10:30 не відбулось з підстав оголошення у м. Києві сигналів "Повітряна тривога", що пов`язане з діями Російської Федерації. З огляду на викладене, суд ухвалою від 11.11.2024 повідомив учасників процесу, що наступне судове засідання відбудеться 21.01.2025 о 11:30, про що також судом було повторно здійснено повідомлення про виклик відповідача в судове засідання у цій справі на офіційному сайті Господарського суду Київської області https://ko.arbitr.gov.ua.

У судовому засіданні 21.01.2025 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення у справі про задоволення позову.

Зміст позовних вимог

Звертаючись до суду позивач просив стягнути з відповідача 3 618 244,00 грн збитків, понесених у зв`язку зі знищенням майна, яке належало позивачу, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Представник позивача послався на те, що загальний розмір завданих позивачу збитків становить 20 948 878,14 грн та при цьому рішенням Господарського суду Київської області від 15.06.2023 у справі № 911/541/23 присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 17 330 634,00 грн заявлених позивачем збитків, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача решту збитків в сумі 3 618 244,00 грн.

Так, у провадженні Господарського суду Київської області перебувала справа №911/541/23 за позовом Фізичної особи-підприємця Науменко Святослава Ігоровича до Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації про стягнення 22 330 634,00 грн.

Рішенням суду в цій справі від 15.06.2023 позовні вимоги задоволені частково, присуджено до стягнення відповідача на користь позивача 17 330 634,00 грн матеріальної шкоди. В іншій частині позовних вимог, про стягнення 5 000 000,00 грн моральної шкоди судом відмовлено.

Згідно положень статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

При цьому, в силу частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, під час розгляду справи №911/541/23 судом були встановлені наступні обставини.

11.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосервіс-2000» (далі - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Науменко Святославом Ігоровичем (далі - орендар) був укладений договір оренди складського приміщення №15 (далі - договір) за умовами п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину складського приміщення площею 200,0 кв.м. (далі - об`єкт оренди), для зберігання свого майна і здійснення підприємницької діяльності, на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору, названий об`єкт оренди знаходиться за адресою 07443, Київська обл., Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева 12 і належить орендодавцю на праві власності.

Вказаний у п. 1.1 об`єкт оренди повинен бути переданий орендодавцем та прийнятий орендарем - 11.02.2022 р. Передача здійснюється за актом приймання-передачі (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 3.1 договору, строк оренди - з моменту передачі об`єкту в оренду, яким є дата підписання сторонами акту приймання-передачі, по 31 липня 2022 року.

11.02.2022 орендодавець передав, а орендар, за актом прийому-передачі по договору № 15 від 11.02.2022 р. оренди складського приміщення, прийняв у строкове платне користування частину складського приміщення площею - 200,0 кв.м., для зберігання свого майна і здійснення підприємницької діяльності за адресою: 07443, Київська обл., Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева 12. Вказаний акт підписаний сторонами та скріплений відтисками печаток сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія долучена позивачем до матеріалів справи.

08.03.2022, внаслідок авіаудару та пожежі в складських приміщеннях, що розташовані у селі Калинівка Броварського району Київської області, якими позивач користувався у своїй господарській діяльності на підставі договору оренди, було ушкоджене майно позивача.

Відповідно до акта про пожежу від 29.06.2022, складеного комісією у складі провідного фахівця відділу організації заходів цивільного захисту Броварського РУ ГУ ДСНС України у Київській області майора служби цивільного захисту Коробейника І.І., головного інспектора відділу запобігання НС Броварського РУ ГУ ДСНС України у Київській області капітана служби цивільного захисту Кравця С.В. та за участі ФОП Науменко С.І., 08.03.2022 о 15 годині 40 хвилин на об`єкті металевий ангар за адресою: Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12, орендарем якого є позивач, виникла пожежа.

Як вбачається з акту про пожежу від 29.06.2022, причиною пожежі стало потрапляння вибухонебезпечного предмету під час обстрілу внаслідок бойових дій РФ; пожежею знищено: меблі, побутові товари (насоси, котли, гідроакумулятори, манометри, шланги), документи на товар; прямі збитки від пожежі орієнтовні в сумі 17 281 634,00 грн, побічні збитки від пожежі орієнтовні в сумі 17 375 537,00 грн. Вказаний акт підписаний членами комісії у кількості трьох осіб та позивачем.

В результаті звернення Науменка С.І. на лінію 102 в інформаційно-комунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України» Броварським РУП внесений запис № 17937 за фактом потрапляння у склад за адресою: смт. Калинівка, вул. Ігорева, буд. 12 снаряду та пошкодження складського приміщення та майна.

В ході розгляду вказаного повідомлення, працівниками поліції були зафіксовані пошкодження, зібрані відповідні матеріали та за вказаним фактом слідчим відділом Броварського РУП ГУНП в Київської області прийнято рішення про приєднання матеріалів ЄО № 17937 до кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001222 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, про що складено відповідну довідку.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 438 Кримінального Кодексу України відкрито кримінальне провадження № 0001222, встановлено, що представники підрозділів збройних силових відомств Російської Федерації, із застосуванням військової техніки та зброї, здійснили збройний напад на цивільних громадян, цивільні споруди, що перебували на території Калинівської територіальної громади, а саме: смт. Калинівка Броварського району Київської області, допустивши порушення законів і звичаїв війни. Зокрема, останні відкрили вогонь у напрямку нежитлових приміщень ТОВ «Автосервіс 2000», ТОВ «УМТТМ», ТОВ «Бреннтаг Україна», ФОП Науменко С.І., яке розташовано за адресою: Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12. ЄО № 17925, 17937, 18042, 18156, 18163.

В рамках кримінального провадження № 0001222 Науменко С.І. було визнано потерпілим, що підтверджується пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 21.06.2023.

Позивачем була проведена інвентаризація майна, що знаходилося у складському приміщенні за адресою Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12, орендарем якого був позивач та складено акт про інвентаризацію товарів на складі № 1 від 10.03.2022. У цьому акті наведено найменування товару, що перебувало у пошкодженому складському приміщенні за адресою: Київська обл., Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12, кількість товару, ціну та суму товару. Відповідно до вказаного документа загальна сума товару за обліком склала 17 246 634,00 грн.

За результатами поведеної позивачем інвентаризації встановлений перелік майна, що знищено в результаті пожежі сформована довідка № 16/1 від 16.01.2023 щодо балансової вартості знищеного майна, вартість якого склала 17 246 634,00 грн.

Крім того, як зазначає позивач, під час пожежі в складському приміщенні за адресою: Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12, був знищений причіп загальний бортовий WM Meyer 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що використовувався позивачем у господарській діяльності позивача та належав останньому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки про балансову вартість причепу вих. № 15/2 від 15.02.2023 станом на 15.02.2023 балансова вартість цього причепу становить у гривневому еквіваленті 84 000,00 грн.

22.05.2023 позивачем, з метою визначення розміру матеріальної шкоди, завданої його майну внаслідок збройної агресії Російської Федерації станом на 08.03.2022, було укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Незалежна судова експертиза і оцінка» договір № 13/12.1/2023 про проведення експертного дослідження.

Суб`єктом оціночної діяльності Арашиним Олександром Леонідовичем, який діє на підставі Свідоцтва № 15-21/П від 20.04.2021, № 117-22/П від 17.11.2022 та кваліфікаційного свідоцтва оцінювача МІ № 2282, виданого ФДМУ від 24.03.2001, на виконання означеного договору № 13/12.1/2023 про проведення експертного дослідження від 22.05.2023 було виконано незалежну оцінку розміру матеріальної шкоди, завданої майну позивача внаслідок збройної агресії РФ станом на 08.03.2022.

За результатами проведення експертного дослідження судовим експертом складено висновок експерта № 70/12.1/2023 від 29.05.2023, відповідно до якого, загальна вартість реальних збитків, завданих позивачу внаслідок знищення його майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, дорівнює ринковій вартості цього майна станом на 08.03.2022 року і становить 20 948 878,14 грн.

Разом із цим, під час розгляду справи №911/541/23 позивач просив суд стягнути з відповідача збитки в сумі 17 330 634,00 грн.

Висновки господарського суду

В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Як визначено статтею 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач визначив відповідачем державу - російську федерацію.

Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною 4 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Разом із тим, згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 в справі №428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду російської федерації.

Частиною 4 статті 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст. 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст. 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.

Як Україна, так і російська федерація були учасницями Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10.11.1994 N 240/94-ВР; РФ - відповідно до Федерального закону від 04.08.1994 N 16-ФЗ.

Слід зазначити, що відповідно до Закону України "Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 12.01.2023 N 2855-IX (дата набрання чинності - 05.02.2023) Україна вийшла з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в м. Києві 20 березня 1992 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року N 2889-XII.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

Відповідно до частин 1, 3 статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.

Разом із тим, позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади російської федерації перед позивачем неможливе. При цьому, завдання позивачу збитків внаслідок збройної агресії не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів РФ в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН.

Із урахуванням положень статті 42 Конвенції про правову допомогу, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова РФ від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.

Отже, враховуючи, що даний спір стосується відшкодування шкоди, завданої на території України внаслідок повномасштабної військової агресії, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Виходячи з наведеного, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні позивачу збитки.

У таких висновках суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у даному спорі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 17 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року), кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно із ст. 1 Протоколу N 1 від 20.03.52 N ETS N 009 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно із частинами 1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відшкодування збитків є одним із заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень статті 22 ЦК України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового, додаткового. Для застосування заходів цивільно-правової відповідальності необхідний склад цивільного правопорушення.

Збитками відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України є:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (неодержані доходи).

В силу частини 3 статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Нормою частини 2 статті 224 ГК України визначено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.03.2021 у справі N 922/1742/20).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (аналогічну правову позицію викладену у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.04.2020 у справі N 904/3189/19, від 10.12.2018 у справі N 902/320/17).

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється поза межами конкретного випадку, і, відповідно, поза межами юридично значимого зв`язку. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Разом з тим, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Відтак, суд зазначає, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків та їх розмір. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення зобов`язань.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отож, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства та наведені судом висновки на позивача покладається обов`язок довести суду згідно зі статтею 74 ГПК України наступне:

по-перше факт заподіяння йому збитків;

по-друге наявність протиправної поведінки (діяльності або бездіяльності) особи, яка завдала збитки;

по-третє вину заподіювача збитків;

по-четверте причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками;

по-п`яте розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань;

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Таким чином, враховуючи обставини викладені вище, які були встановлені судом під час розгляду справи № 911/541/23, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки в сумі 3 618 244,00 грн, які входять до розміру матеріальної шкоди визначеної згідно висновку експерта №70/12.1/2023 від 29.05.2023 та не були заявлені позивачем в межах провадження у справі №911/541/23 тож суд задовольняє позов у повному обсязі.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати відповідно до статті 123 ГПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу та інших витрат, що пов`язані з вчиненням сторонами необхідних процесуальних дій. За змістом статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача повністю.

В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 5 частини 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, 14, буд. 1, основний державний реєстраційний номер: 834) на користь Фізичної особи-підприємця Науменка Святослава Ігоровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 3 618 244 грн матеріальної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації.

Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, 14, буд. 1, основний державний реєстраційний номер: 834) на користь Державного бюджету України 43418,92 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 17.02.2025.

Суддя А.Ф. Черногуз