ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2025 р. Справа№ 910/3084/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання Кузьмінської О.Р.,

за участю представника (-ів) згідно протоколу судового засідання від 29.01.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 (повний текст складено 20.11.2024)

у справі № 910/3084/24 (суддя - Марченко О.В.)

за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича

до Державного бюро розслідувань

про стягнення 1 000 000, 00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 відмовлено у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Державного бюро розслідувань) про стягнення 1 000 000, 00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 23.11.2024 (згідно дати звернення до засобів поштового зв`язку) Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/3084/24, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі №910/3084/24 згідно якого відмовити у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Державного бюро розслідувань про стягнення 1 000 000, 00 грн, прийняти нове судове рішення згідно якого: керуючись рішенням Конституційного Суду України №19-рп/2011 від 14.12.2011 оку, ст. 4, 8 Господарського кодексу України, ст. 20 ГПК України, ч. 1 ст. 231, ч. 2 ст. 278 ГПК України закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства; стягнути з Державного бюро розслідувань на користь Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича кошти в сумі 1 000 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій посадових (службових осіб) Державного бюро розслідувань при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення за вих. №263 від 19.11.2020 року, що спричинило приниження ділової репутації.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив про наявність підстав для увільнення від доказування.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що суд в рішенні не повно установив обставини, що мають значення по справи внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, в рішенні має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суддя вважає встановленими шляхом неправильного дослідження та оцінці доказів. В рішенні має місце неправильного установлення обставин, які мають значення для справи. В рішенні має місце порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Так, скаржник обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції зобов`язаний був на підставі ст.8,55 Конституції України захистити права гарантовані ст.56 Конституції України і задовольнити позов тому, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24.12.2020 року по справі №761/39395/20 встановлено вину та незаконність дій Державного бюро розслідувань при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення або на підставі ст. 40 Конституції України вказати в рішенні докази, що шкоду завдано не з вини відповідача, що права не порушувались і не порушуються але цього не було зроблено в результаті чого було порушено права гарантовані ст. 56 Конституції України.

Одночасно, в апеляційній скарзі заявлено клопотання про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України.

Клопотання обґрунтовано тим, що у зв`язку з неоднозначним застосуванням судами по даній справі вимог ст. 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України , керуючись ст. 147, п. 1 ст. 150 Конституції України, ст. 17, 18 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішенням Європейського суду з прав людини від 07.10.2010 року в справі «Богатова проти України» прошу суд звернутися до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України, а саме: - чи фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю Державного бюро розслідувань при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення; - чи може дане право бути обмежене, коли та на підставі яких норм Конституції України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Тищенко О.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/3084/24 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/3084/24 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

12.12.2024 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/3084/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/3084/24. Запропоновано відповідачу надати свої міркування щодо заявленого Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича клопотання про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/3084/24. Повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься у судовому засіданні 29.01.2025.

У зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л., який входить до складу суду, на лікарняному, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2025, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.

18.12.2024 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Державного бюро розслідувань надійшов відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтовано тим, що ФГ Бурки В.В. не наводить та не доводить належними та допустимими доказами моральної шкоди, завданої внаслідок описаних вище дій ДБР, вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовані виключно загальними абстрактними твердженнями про приниження честі, гідності та ділової репутації.

Відповідач зазначає, що позивачем не зазначено в чому саме полягала діяльність позивача як юридичної особи, та яким чином вона змінилася (у бік погіршення) у зв`язку з неправомірними, на його думку, діями відповідача, та яким чином дії ДБР принизили його ділову репутацію, як юридичної особи, в чому саме полягала неможливість його активної підприємницької діяльності як юридичної особи та який зв`язок такої неможливості пов`язаний з діями ДБР, як саме та скільки часу, зусиль необхідно йому для відновлення тієї репутації, яка, на його думку, існувала до порушеного права.

Відповідач у відзиві вказує, що позивач помилково вважає, що доказом завдання йому моральної шкоди є саме ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2020 у справі № 761/39395/20, якою зобов`язано внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви ФГ Бурки В.В. від 19.11.2020 вих. № 263, розпочати розслідування та надати заявнику відповідний витяг. Проте, такі правовідносини, що склалися між ФГ Бурки В.В. та ДБР врегульовані кримінальним процесуальним законодавством.

Щодо клопотання про звернення до Конституційного Суду, відповідач вказує, що воно не стосується тлумачення статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, а спрямоване на встановлення факту порушення суб`єктивного права позивача на відшкодування за рахунок держави шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2024 прийнято справу № 910/3084/24 до провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/3084/24 на раніше визначену дату 29.01.2025

У судове засідання, що відбулось 29.01.2024 з`явились представник відповідача, надав свої пояснення щодо суті спору та просив задовольнити вимоги викладені в їх процесуальних документах. Позивач в судове засідання не з`явився, своїх представників не направив, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується інформацією з системи «Електронний суд».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.11.2020 Господарство звернулося до ДБР із заявою вих. №263 щодо можливого, на думку автора заяви, вчинення суддею Червоноградського міського суду Львівської області Новосадом М.Д. кримінальних правопорушень, передбачених статтями 364, 366, 382 Кримінального кодексу України.

Листом від 27.11.2020 відповідач проінформував представника позивача про направлення вказаної заяви за належністю для розгляду в межах чинного законодавства до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Голуб О.А. від 24.12.2020 у справі №761/39395/20 зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви Господарства від 19.11.2020 вих. №263, розпочати розслідування та надати заявнику відповідний витяг.

Вказана ухвала надійшла до ДБР 02.04.2021.

Листом від 09.04.2021 відповідач повідомив позивача про направлення ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2020 у справі №761/39395/20 за належністю для організації виконання до ТУ ДБР у м. Львові.

ТУ ДБР у м. Львові виконано вимоги ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2020 у справі №761/39395/20 та внесено відомості до ЄРДР на підставі заяви Господарства від 19.11.2020 вих. №263, про що проінформовано позивача.

Господарство вказує, що грубе порушення норм статей 40, 55, 56 Конституції України та норм Кримінального процесуального кодексу України з боку ДБР спричинило позивачу моральну шкоду у сумі 1 000 000 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає, що Господарством не наведено та не доведено належними і допустимими доказами моральної шкоди, завданої внаслідок описаних дій ДБР, вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовані виключно загальними абстрактними твердженнями про приниження честі, гідності та ділової репутації.

Також відповідач зазначає, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заявленої моральної шкоди у сумі 1 000 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії ДБР при розгляді Заяви є незаконними, оскільки відповідачем не зареєстровано Заяву, а саме не внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) та не визначено Господарство потерпілою стороною в даному кримінальному провадженні. У зв`язку із такими діями відповідача Господарство не змогло захистити свої права, в результаті чого позивачу було спричинено моральну шкоду.

Розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів є як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частинами першою і другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Оскільки саме дії ДБР оскаржувалися позивачем до Шевченківського районного суду м. Києва, то ДБР є належним відповідачем у даній справі.

Разом з тим, зі змісту наведених правових норм вбачається, що зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Як вбачається з ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Голуб О.А. від 24.12.2020 у справі №761/39395/20, скаргу Господарства задоволено; зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, на підставі заяви Бурки В.В. , що отримана суб`єктом оскарження 23.11.2020, розпочати розслідування та надати заявнику витяг з ЄРДР.

Суд зазначає, у вирішенні спорів, повязаних з відшкодуванням моральної шкоди, завданої юридичній особі, господарський суд в кожному конкретному випадку повинен з`ясовувати, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяні йому втрати немайнового характеру та чим (якими доказами) він обґрунтовує розмір відшкодування такої шкоди, що підлягає стягненню.

Відповідно до норм цивільного законодавства притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності, при цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб`єкт та об`єкт правопорушення, а також суб`єктивна та об`єктивна сторони.

Так, згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Крім того, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За змістом частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку, що позивач не надав будь-яких доказів, які б підтверджували, що внаслідок дій ДБР щодо надіслання заяви Господарства за територіальною належністю до Головного управління ДБР у м. Львові, позивачу завдано будь-яку шкоду, зокрема, моральну та в чому конкретно виразилась така шкода.

Крім того, позивачем не надано доказів, що внаслідок дій ДБР було: порушено ділові зв`язки та не вказано, які саме ділові зв`язки, з якими особами; неможливо продовжувати активну підприємницьку діяльність; порушено стосунки з оточуючими людьми, які глузували з Господарства.

В свою чергу розмір заявленої позивачем суми моральної шкоди належним чином не обґрунтовано, не надало розрахунку чи критеріїв, з яких воно виходило при визначенні заявленої до стягнення суми.

Щодо клопотання позивача про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України, суд апеляційної інстанції вважає його необґрунтованим з огляду на наступне.

У зв`язку з неоднозначним, на переконання позивача, застосуванням судами у цій справі статті 56 Конституції України, керуючись статтею 147, пунктом 1 статті 150 Конституції України, статтями 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішенням Європейського суду з прав людини від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України», апелянт просить суд звернутися до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України, а саме: чи має право ФГ Бурки В.В. на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб ДБР, і чи може це право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України.

Відповідно до частини шостої статті 11 ГПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.

Враховуючи підстави заявлення вказаного клопотання позивача, колегія суддів погоджується з доводами відповідача у відповідній частині, що заявлене клопотання за змістом не стосується тлумачення статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, а спрямоване на встановлення факту порушення суб`єктивного права позивача на відшкодування за рахунок держави шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.

Результат аналізу статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стаття 56 Конституції України є загальною нормою, якою встановлено право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Водночас норми Глави 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України є спеціальними та визначають у передбачених цією главою випадках підстави й порядок відшкодування майнової та моральної шкоди.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанці вважає, що відсутні підстави для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо тлумачення статті 56 Конституції України, а тому відповідне клопотання ФГ Бурки В.В. задоволенню також не підлягає.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до про стягнення 1 000 000 грн.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від від 11.11.2024 у справі № 910/3084/24 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за подання апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича судовий збір не сплачувався, а тому розподіл за її подання і розгляд не здійснюється.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/3084/24 - залишити без змін.

Судові витрати, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 17.02.2025

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко