ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2025 року м.Дніпро Справа № 904/6772/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дизельний завод" та Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 (суддя Ліпинський О.В.)

у справі № 904/6772/23

за позовом Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дизельний завод"

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дизельний завод" (далі - Відповідач), яким з урахуванням заяви про зміну предмету позову просить стягнути з Відповідача 806 831,36 грн., з яких: 583 200,00 грн. пені, 129 600,00 грн. штрафу, та 94 021,36 грн. 20% річних.

Позовні вимоги мотивовані порушенням з боку Відповідача строків виконання робіт за договором на капітальний ремонт вагонів від 14.03.2023 року № 162/11/34ВО.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.01.2024 року відкрито провадження у справі № 904/6772/23 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі №904/6772/23 позов Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дизельний завод" на користь Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" 233 280,00 грн. пені, 51 840,00 грн. штрафу, 94 021,36 грн. 20% річних, 12 102,47 грн. витрат зі сплати судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Дизельний завод" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі № 904/6772/23 та прийняте нове рішення, яким зменшити розмір неустойки заявленої позивачем по справі №904/6772/23 на 90% (726 148,22 грн.).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- Відповідач діяв добросовісно та у встановлені Договором строки виконав своє зобов`язання, щодо капітального ремонту 15 вагонів, про даний факт свідчать лист (внутрішній акт приймання передачі) від 20.06.2023 р. в змісті якого зазначено, що ДП «Східний ГЗК» підтверджує прийом вагонів з капітального ремонту у ТОВ «Дизельний завод» вагони відремонтовані, претензій немає, лист Позивача вих. № 11-02/3950 від 01.07.2023 адресованого Відповідачу в змісті якого зазначено, що 20.06.2023р. між представниками від ДП «Схід ГЗК» - Матвієвським С.В. та від ТОВ «Дизельний завод» - Даниловським О.С. було підписано внутрішній акт про прийняття 15 піввагонів. Внаслідок відмови Філії НДКТІ АТ «Укрзалізниця» від проведення інспекторського контролю відремонтованих Вагонів Відповідач своєчасно не зміг передати Позивачу відремонтовані вагони. Після одностороннього припинення Позивачем дії договору з надання послуг інспекторського контролю Відповідач оскаржував дане рішення до суду та звертався неодноразово до Філії ДКТІ АТ «Укрзалізниця», АТ «Укрзалізниця», Мінінфрастурктури з вимогою по сприяти у вирішенні проблемного питання та провести інспекторський контроль відремонтованих вагонів. Внаслідок прийняття рішення РНБО України та введення його в дію Указом президента про застосування спеціальних економічних санкцій до кінцевого бенефіціарного власника ТОВ «Дизельний завод» та ухвалення рішень судовим органами про законність одностороннього припинення Філією НДКТІ АТ «Укрзалізниця» договору про надання послуг з інспекторського контролю ТОВ «Дизельний завод» потрапило під дію обставин непереборної сили. Окрім того одностороннє припинення Філією НДКТІ АТ «Укрзалізниця» дії договору призвело до того, що господарська діяльність Відповідача зупинилася, а підприємство генерує тільки збитки, які склали в 2023 р. - 14 913 000 грн. , за перший квартал 2024 р. збитки склали 33 185 000 грн. внаслідок чого сума штрафних санкцій визначених рішенням Господарського суду Дніпропетровської обл. по справі № 904/6772/23 є надмірно великою для Відповідача, яку Відповідач за теперішніх економічних обставин не зможе погасити ні в добровільному та і в примусовому порядку, що в свою чергу зможе призвести до банкрутства підприємства, а робітники підприємства залишаться без роботи, збільшення рівня безробіття до державного та місцевого бюджетів не будуть надходити податки та збори. Зважаючи на тяжке економічне становище Відповідача Відповідач з метою виконання свого зобов`язання за Договором та вирішення судового спору та як найшвидшої передачі Вагонів Позивачу поніс додаткові витрати з проведення ремонту іншим вагоноремонтним підприємством фактично дані вагони були відремонтовані два рази.

Також, не погодившись з вказаним рішенням Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі №904/6772/23 повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- пунктом 1.2. Договору визначено, що термін надання послуг по ремонту одного Вагону з дати підписання Акту приймання вагонів у ремонт, надходження попередньої оплати не повинен перевищувати при капітальному ремонті - 5 робочих днів. Таким чином, враховуючи дату проведення 50 % передплати вартості послуг та з огляду на п. 1.2. Підрядник мав надати послуги в термін до 23.06.2023. Однак в супереч умовам Договору Підрядником свої зобов`язання перед Замовником щодо повернення з капітального ремонту піввагонів не виконано. Вказане зобов`язання Відповідач виконав лише після звернення Позивача з позовом про стягнення штрафних санкцій, а саме 31.05.2024, тобто через більш як 11 місяців. ТОВ «Дизельний завод» мало змогу запобігти порушення взятих на себе зобов`язань, однак цього не зробило. Маючи можливість відмовитися від надання послуг, передбачених умовами Договору № 162/11/34ВО від 14.03.2023, ТОВ «Дизельний завод» не тільки не зробило цього, а й в супереч умовам договору, виставило ДП «СхідГЗК» рахуноки для проведення попередньої оплати, цілком усвідомлюючи, що належним чином виконати взяті не себе зобов`язання не зможе. З огляду на вищевикладене, посилання Відповідача на дію обставин непереборної сили, як на підставу звільнення його від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за Договором є необґрунтованим;

- в результаті невиконання Відповідачем своїх зобов`язань піввагони власності ДП «СхідГЗК» більш як 11 місяців знаходились на території Відповідача, та як наслідок у Позивача була відсутня можливість використовувати їх у своїй виробничій діяльності За попереднім розрахунком (зробленим на підставі даних розміщених на сайті АТ «Укрзалізниця» - «Ставки плати за використання власних вагонів АТ «Укрзалізниця» за 2023рік») сума завданих підприємству збитків у зв`язку з простоєм на піввагонів власності ДП «СхідГЗК» станом на 31.12.2023 становила 3 855 000,00 грн. Тож очевидним є той факт, що рішення про зменшення розміру неустойки було прийнято без дотриманням принципу розумності та справедливості.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.09.2024 об`єднано апеляційну скаргу Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі № 904/6772/23 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дизельний завод" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі № 904/6772/23.

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

12.10.2024 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скаргу позивача залишити без задоволення.

Позивач своїм правом на подання відзиву не скористався.

За приписами ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 22.01.2025 учасники справи, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Так, апеляційне провадження здійснюється на підставі поданих сторонами апеляційних скарг, в межах їх доводів та вимог, що відповідає приписам ч. 1 ст. 269 ГПК України.

Жодних доповнень до апеляційної скарги протягом визначеного ГПК України процесуального строку не подавалося.

Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків провадження, зважаючи на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без представників сторін.

Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.

Розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України без фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 14.03.2023 між Позивачем (Замовником) та Відповідачем (Підрядником) укладено Договір на капітальний ремонт вагонів № 162/11/34ВО (надалі - Договір).

Згідно п. 1.1. Договору Підрядник зобов`язується виконати Послуги з ремонту, технічного обслуговування залізничного транспорту і пов`язаного обладнання та супутні послуги код ДК 021:2015-5022 (Капітальний ремонт піввагонів), згідно з Додатком №1 Графік подачі вагонів в ремонт, узгодженого Сторонами до даного Договору і є його невід`ємною частиною, а Замовник прийняти та оплатити вартість ремонту відповідно до умов договору.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що термін надання послуг по ремонту одного Вагону з дати підписання Акту приймання вагонів у ремонт, надходження попередньої оплати не повинен перевищувати при капітальному ремонті - 5 робочих днів.

Відповідно до п. 3.5. Договору прийом вагонів в ремонт проводиться комісією в складі представників Замовника і Підрядника не пізніше наступного дня з моменту прибуття вагонів на під`їзну колію Підрядника.

Пунктом 5.7. Договору сторони погодили, що Замовник здійснює 50% (п`ятдесятивідсоткову) передоплату базової вартості послуг протягом 3-х (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку від Виконавця, окремо за кожний вагон (партію вагонів). Сума передоплати визначається Підрядником, на підставі даних про кількість та базову вартість ремонту вагону Замовника, та не є остаточною ціною ремонту.

Згідно умов Договору 16.06.2023 року Позивач здійснив 50% передплату вартості послуг, окремо за кожний вагон, на загальну суму 648 000,00 грн. та передав Відповідачу піввагони із загальномережевими №№ 53631222, 53655171, 53631180, 53631172, 56710783, 53655411, 53659215, 53631057, 53630984, 53659306, 53630976, 53631081, 53655833, 53631131, 53659249 (у загальній кількості 15 одиниць), для проведення капітального ремонту.

Відповідно до п. 1.2. Договору Відповідач мав надати послуги в термін до 23.06.2023 року.

Пунктами п.п. 3.13., 3.14. Договору передбачено, що відремонтовані Вагони підлягають прийняттю згідно з Додатком 2 до Наказу Укрзалізниці від 24.10.2001 № 568-Ц Положення про організацію контролю за якістю продукції в вагонних депо.

Вагон вважається випущеним з ремонту без зауважень до якості ремонту, здійсненого Підрядником з моменту підписання акту форми ВУ-36М інспекцією ЦТА Укрзалізниці або уповноваженим інспектором депо та Акту здачі - приймання наданих послуг. Акт здачі - приймання наданих послуг підписується Замовником протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту їх отримання від Підрядника або в цей же термін надаються обґрунтовані заперечення. Акт прийому - передачі наданих послуг, а також інші документи, які складаються сторонами в процесі виконання зобов`язань за договором і підписуються з обох сторін Замовником і Підрядником. Сторони зобов`язані направити поштової / кур`єрською доставкою оригінали таких документів для підписання протилежною стороною зобов`язань за юридичною адресою, вказаною в розділі 15 Договору. До надходження оригіналів документів в розпорядження будь-якої зі сторін договору, сканована (електронна) копія даного документа має силу оригіналу і є обов`язковими для Сторін.

Разом з актом за формою ВУ-36М на кожен вагон оформляється Лист обліку комплектації вантажного вагона за формою ВУ-35Р-М, в який вносять відомості по колісним парам, литим деталям візків, замінені колісні пари і литі деталі візків та інші, згідно з Інструктивними вказівками по складанню і ведення листа обліку комплектації вантажного вагона при всіх видах ремонту і технічному обслуговуванні з відчепленням (форма ВУ-35Р-М) і форма ВУ-35ГО-М "Лист обліку комплектації гальмівного обладнання вантажного вагона при всіх видах ремонту і технічному обслуговуванні з відчепленням ТОВ-2 пені, фактична калькуляція вартості послуг з розшифровкою статей (на кожний вагон окремо), рахунки на оплату, акти бракування (пружин, клинів фрикційних, клин тягового хомута, тяговий хомут, поглинальний апарат, автозчеп, шкворень, повітророзподілювач, головна частина повітророзподілювача, магістральна частина повітророзподілювача, авторежиму, кінцевого крану умовний № 190, розподілюючого крану умовний № 392 та інших), акт використання запасних частин із оборотного запасу (давальницької сировини).

Як зазначає Відповідач, 05.12.2022 року між ТОВ Дизельний завод та Філією Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут залізничного транспорту Акціонерного товариства Українська залізниця був укладений договір про надання послуг з інспекторського контролю продукції та виробничих процесів № 5/349-22Н.

Відповідно Договору № 5/349-22Н Філія НДКТІ АТ Укрзалізниця зобов`язувалася надавати ТОВ Дизельний завод послуги з інспекторського контролю продукції та виробничих процесів ДКПП 71.20.19-99.00. Перелік продукції для інспекторського контролю вказано в Додатку № 2. В Додатку № 2 до Договору № 5/349-22Н від 05.12.2022р. визначений наступний перелік продукції, яка підлягає інспекторському контролю, а саме:

- напіввагони моделей 12-9933 та 12-9933-01; - вагон-хопер для зерна та інших сипких вантажів моделі 19-9945; - деповський та капітальний ремонт вантажних вагонів (напіввагонів, платформ, критих вагонів-хоперів, вагонів самоскидів (думкарів), вагони цистерни (без ремонту котла), капітальний ремонт з продовження терміну служби (напіввагонів, критих вагонів-хоперів для перевезення зерна, цементу, платформ) та їх складові частини (візки вантажного вагона автозчепний пристрій, гальмівне обладнання) при виконанні ремонту; - технічне обслуговування з відчепленням в обсязі ТОв-2; - візки двовісні тип 2 вантажних вагонів залізниць; - резервуари повітряні для автогальм вагонів залізниць типу Р7-78; - вісь чистова; - колісна пара нове формування з буксовими вузлами і без буксових вузлів; - колісна пара поточний, середній та капітальний ремонт.

Пунктом 1.4. Договору № 5/349-22Н від 05.12.2022р. передбачено, що інспекторський контроль є складовою частиною загального технологічного процесу виготовлення продукції та виконується з метою забезпечення безпеки руху та перевезень на залізничному транспорті.

Відповідно до п. 1.5. Договору № 5/349-22Н від 05.12.2022р. продукція, що не пройшла інспекторський контроль, передбачений вимогами нормативних документів та/або умовами постачання цієї продукції, для використання за призначенням, є не готовою та не допускається до постачання для потреб залізничного транспорту та для використання за призначенням.

У зв`язку із запровадженням санкцій відносно кінцевого бенефіціарного власника ТОВ Дизельний завод 18.05.2023 року Філія Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут залізничного транспорту Акціонерного товариства Українська залізниця в односторонньому порядку здійснила розірвання договору про надання послуг з інспекторського контролю продукції та виробничих процесів №5/349-22Н від 05.12.2022р. та відмовилася надавати послуги з проведення інспекторського контролю.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.06.2023 року Відповідач виконав капітальний ремонт та на кожній буксі колісної пари 15 одиниць Вагонів після проведення ремонту Відповідач закріпив металеву бирку на якій шляхом видалення нанесені наступні символи V, 23, 1303, 22 (символ V означає 5 місяць року тобто травень, символ 23 означає рік проведення ремонту тобто 2023 р., символ 1303 означає умовний номер підприємства, яке проводило ремонт умовний номер 1303 було присвоєно ТОВ Дизельний завод, символ 22 означає країну в якій було проведено ремонт тобто Україна).

Однак, в порушення вимог п. 3.13, 3.14. Договору ремонт вагонів був здійсненний без проведення інспекторського контролю.

Враховуючи те, що Відповідач виконав капітальний ремонт напіввагонів, однак вагони не пройшли інспекторський контроль, що включає можливість їх подальшого використання за призначенням, Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з останнього пені, штрафу та 20% річних.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та стягнув за відповідач на користь позивача 20% річних в розмірі 94 021,36 грн. В той же час, враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності, суд дійшов до висновку щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, на 60% до 233 280,00 грн пені та 51 840,00 грн штрафу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дизельний завод" (далі - Відповідач), яким з урахуванням заяви про зміну предмету позову просить стягнути з Відповідача 806 831,36 грн., з яких: 583 200,00 грн. пені, 129 600, 00 грн. штрафу, та 94 021,36 грн. 20% річних.

Позовні вимоги мотивовані порушенням з боку Відповідача строків виконання робіт за договором на капітальний ремонт вагонів від 14.03.2023 року № 162/11/34ВО.

Відповідач проти позову заперечив, в обґрунтування заперечень зазначив, що ремонт вагонів був проведений в межах визначених договором строків, але через відмову Філії НДКТІ АТ "Укрзалізниці" від укладеного з нею Договору про надання послуг з інспекторського контролю продукції та виробничих процесів, після проведеного відповідачем ремонту вагонів, останні не пройшли інспекторську перевірку зі сторони АТ «Укрзалізниці».

Крім того, у поданій до суду заяві просив зменшити розмір неустойки заявленої Позивачем по справі № 904/6772/23 на 90%, а саме на суму 726 148,22 грн.

Вирішуючи справу по суті, враховуючи доводи та заперечення сторін, підтверджені відповідними доказами, які містять в матеріалах справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 180 ГК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

Так, судом встановлено, не заперечується сторонами та не є предметом оскарження їх апеляційних скарг обставини того, що ТОВ «ДИЗЕЛЬНИЙ ЗАВОД» свої зобов`язання у строки, передбачені Договором від 14.03.2023 № 162/11/34ВО, щодо виконання ремонту піввагонів та повернення їх у власність ДП «СхідГЗК» належним чином не виконав.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.6. Договору передбачено, що у разі порушення Підрядником строків надання послуг, передбачених цим Договором, за який Замовником внесена повна або часткова попередня оплата, Підрядник за користування грошовими коштами Замовника зобов`язаний сплатити 20% річних від суми грошових коштів, сплачених Замовником за період від дня оплати і до дня фактичного надання послуг, чи дня повернення грошових коштів.

Відповідно до наведеного пункту договору, Позивач просив суд стягнути з Відповідача 20% річних в розмірі 94 021,36 грн.

Правильність здійснених Позивачем розрахунків відсотків річних була перевірена судом та Відповідачем не спростована.

У зв`язку з чим, суд задовольнив вимоги в цій частині позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянтами оскаржується рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі № 904/6772/23 лише в частині в частині стягнення неустойки з урахуванням її зменшення та розміру такого зменшення судом, відтак апеляційне провадження здійснюється в межах вимог апеляційних скарг і судом не перевіряється законність та обґрунтованість рішення в іншій (неоскаржуваній) частині щодо 20% річних.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За своєю правовою природою, неустойка (пеня, штраф) є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування неустойки надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України, в силу якої у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом п. 6.2. Договору сторони погодили, що у разі затримки надання послуг у строки, передбачені цим Договором, Замовник має право на стягнення з Підрядника штрафу у розмірі 20% від суми ненаданої (несвоєчасно наданої) послуги та пені у розмірі 0,5 відсотка від вартості суми ненаданої (несвоєчасно наданої) послуги за кожен день прострочення.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків сум штрафних санкцій, суд дійшов висновку про те, що позивачем обґрунтовано здійснено нарахування штрафу у розмірі 20% від суми ненаданої (несвоєчасно наданої) послуги та пені у розмірі 0,5 відсотка від вартості суми ненаданої (несвоєчасно наданої) послуги за кожен день прострочення.

Щодо зменшення судом штрафних санкцій на 60%.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Норма ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачає дві умови для зменшення розміру неустойки, а саме: (1) якщо він значно перевищує розмір збитків, (2) наявність інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення ч. 3 ст. 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них (постанова Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 367/7401/14-ц).

На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №910/437/22, від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18).

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (постанова Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №914/1517/18).

Положення статей 233 ГК України та 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні (пункт 8.26. постанови Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 902/317/22).

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).

Так, суд першої інстанції надавши оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, прийняв до уваги:

- ступінь виконання зобов`язання відповідачем: станом на час ухвалення рішення у справі виконав ремонт вагонів Позивача з проведення інспекторського контролю в повному обсязі);

- поведінку винної сторони: відповідач умисно не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань за договором та повідомляв Позивача про неможливість вчасно виконати зобов`язання через незалежні від нього обставини та

- поважність причин з яких Відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання;

- основною метою інституту неустойки є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання, при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

та зменшив заявлені до стягнення з відповідача пеню та штраф на 60% до розміру 233280,00 грн та 51 840,00 грн відповідно.

Колегія суддів зауважує, що доводи апелянта ТОВ «Дизельний завод» щодо наявності підстав для зменшення неустойки на 90% вже були предметом розгляду судом першої інстанції.

Зокрема, як свідчать матеріали справи, Відповідач звернувся до суду з клопотанням про зменшення розміру неустойки на 90%. Заявлене клопотання мотивовано тим, причиною порушення строків проведення ремонту вагонів Позивача, стала одностороння відмова Філія НДКТІ АТ Укрзалізниця від договору №5/349-22Н від 05.12.2022р. та надання послуг з проведення інспекторського контролю відремонтованих вагонів.

Відповідач неодноразово звертався до Філії НДКТІ АТ Укрзалізниця з прохання щодо здійснення інспекторського контролю відремонтованих вагонів. Відповідач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про визнання недійсним одностороннього правочину вчиненого Філія НДКТІ АТ Укрзалізниця щодо припинення договору №5/349-22Н від 05.12.2022 та зобов`язання виконувати зобов`язання передбачені умовами даного Договору однак, рішеннями від Господарського суду міста Києва від 15.08.2023, яке залишено без змін постановами судів апеляційної та касаційної інстанції, ТОВ Дизельний завод було повністю відмовлено в задоволенні його позовних вимог.

Відповідач зазначав, що з метою найшвидшого повернення вагонів Позивачу, останні було заадресовано до іншого вагоноремонтного підприємства, яке за рахунок коштів Відповідача провело повторний ремонт вагонів, за результатами проведеного АТ Укрзалізниця інспекторського контроль відремонтовані вагонів були допущенні до курсування на коліях загального користування та передані Позивачу.

Тож Відповідач зазначав, що фактично вагони Позивача були відремонтовані два рази. Факт проведення повторного ремонту підтверджується повідомленнями форми ВУ-36 М (а.с. 229-243). Внаслідок одностороннього розірвання Філією НДКТІ АТ Укрзалізниця договору про надання послуг інспекторського контролю ТОВ Дизельний завод немає змоги проводити виробництво та ремонт вантажних вагонів внаслідок чого господарська діяльність ТОВ Дизельний завод повністю зупинилася, підприємство зазнало збитків за результатами господарської діяльності: за 2023 р. збитки склали - 14 913 000; за перший квартал 2024 р. збитки склали 33 185 000 гривень.

Внаслідок тяжкого фінансового становища на підприємстві було запроваджено одно годинний робочий день в тижні.

Відповідач вказує, що сума заявлених штрафних санкцій значно перевищує суму грошових коштів, які Позивач сплатив у якості попередньої оплати за виконанні роботи з ремонту, а саме 648 000, 00 грн., в зв`язку з чим просив суд зменшити розмір відповідних санкцій на 90 відсотків.

Поряд з цим, щодо тверджень апелянта про те, що належне та своєчасне виконання ним своїх зобов`язань унеможливлювалося обставинами непереборної сили, слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Виходячи з наведених норм, наявність форс-мажорних обставин є підставою для звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від обов`язку виконання основного зобов`язання.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом ч. 2 ст. 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Поряд з цим, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно ст.ст. 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

В свою чергу, Верховний Суд в постанові від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними, (3) для конкретного випадку. Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Частиною першою цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних (пункт 76).

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 09.11.2021 у справі №913/20/21, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (пункт 77).

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Колегія зазначає, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, а учасником правовідносин має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Форс-мажор повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності.

Сторона, яка посилається на вищезгадані обставини, повинна довести, що саме настання обставин непереборної сили призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Вище наведене у сукупності дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21.

Як передбачено ч.ч. 3-4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач не підтвердив у встановленому порядку настання форс-мажорних обставин саме для спірного випадку щодо виконання ним своїх договірних зобов`язань.

Саме по собі прийняття рішення РНБО України та введення його в дію Указом президента про застосування спеціальних економічних санкцій до кінцевого бенефіціарного власника ТОВ «Дизельний завод» не може автоматично означати звільнення від виконання самим підприємством взятих на себе власних зобов`язань, адже таке є окремим самостійним суб`єктом господарських правовідносин, який не ототожнюється з його засновником/власником/кінцевим бенефіціаром.

Твердження відповідача про зупинку його господарської діяльності після одностороннього припинення Філією НДКТІ АТ «Укрзалізниця» договору про надання послуг з інспекторського контролю є бездоказовим та не підтверджене будь-якими належними доказами.

Апеляційний суд зауважує, що всі суб`єкти підприємницької діяльності, підприємства, установи та організації України, в тому числі і позивач, знаходяться в рівних умовах та здійснюють свою господарську діяльність в однаковому несприятливому економічному становищі в країні та повинні вживати усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В свою чергу, ч. 1 ст. 96 ЦК України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Статтею 42 ГК України встановлено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Як Позивач так і Відповідач є суб`єктами господарювання та несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та однакові ризики. Кожна із сторін, укладаючи договір, приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому. Учасник договору не повинен відповідати за прорахунки суб`єкта підприємницької діяльності, з яким він уклав договір. Погіршення економічної ситуації, збитковість виробництва, так само як і відсутність прибутку становить один із можливих ризиків підприємницької діяльності, не є форс-мажорною, незвичайною і непрогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки.

Так само, є безпідставним посилання на те, що прострочення виконання зобов`язання було зумовлене поведінкою Філії НДКТІ АТ «Укрзалізниця», яка відмовилася від проведення інспекторського контролю відремонтованих Вагонів, адже ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України прямо передбачають, що порушення зобов`язань контрагентами боржника, не вважається обставинами, які є підставою для звільнення його від виконання зобов`язання.

В силу чого судом не приймаються до уваги обставини неналежного виконання зобов`язань контрагентом Відповідача.

Тим не менш, колегія суддів зауважує, що зобов`язання в решті решт було виконано відповідачем. При цьому відповідач впродовж виконання умов договору був на постійному зв`язку з позивачем, здійснював листування щодо виникаючих проблем та спірних моментів, а також представив докази наявності причин, з яких було допущено прострочення виконання зобов`язання.

Наведеним спростовуються доводи апелянта ДП «Східний ГЗК» про відсутність достатніх доказів, які б підтверджували ступінь виконання зобов`язання відповідачем як і добросовісну поведінку винної сторони, а саме те, що Відповідач умисно не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань.

Крім того, апеляційний суд не приймає до уваги аргументи скаржника ДП «Східний ГЗК» про те, що «маючи можливість відмовитися від надання послуг, передбачених умовами Договору № 162/11/34ВО від 14.03.2023, ТОВ «Дизельний завод» не тільки не зробило цього, а й в супереч умовам договору, виставило ДП «СхідГЗК» рахуноки для проведення попередньої оплати, цілком усвідомлюючи, що належним чином виконати взяті не себе зобов`язання не зможе. З огляду на вищевикладене, посилання Відповідача на дію обставин непереборної сили, як на підставу звільнення його від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за Договором є необґрунтованим», адже судом надано оцінку таким обставинам та їх впливу на можливість виконання Відповідачем взятих на себе зобов`язань вище по тексту постанови.

В постанові від 08.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика палата Верховного Суду зазначила таке: за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин; зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі; господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань; з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Правова позиція Верховного Суду щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій (пункт 13 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 18.06.2019 у справі № 914/891/16).

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18).

Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 у справі № 918/289/19 зазначив, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

У даній справі господарським судом, з урахуванням доводів позивача та заперечень відповідача було зменшено заявлені до стягнення штрафні санкції на 60%.

Зменшуючи розмір пені та штрафу на 60% суд належно обґрунтував підстави і розмір такого зменшення, врахував обставини справи, причини несвоєчасного виконання зобов`язання і ступінь його виконання, баланс та інтереси сторін.

При цьому колегія суддів зазначає, що зменшення суми штрафних санкцій на 90% тобто до 726 148,22 грн, як просив ТОВ «Дизельний завод», фактично нівелює мету існування таких санкцій, як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Стосовно можливої збитковості Відповідача, то слід зауважити, що вказана обставина не є винятковою обставиною що дає підстави для зменшення нарахованих штрафних санкцій, адже підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, наслідки від ведення якої несе відповідний суб`єкт господарювання.

В свою чергу, не є визначальним критерієм для зменшення заявленої до стягнення неустойки можлива наявність збитків у Позивача, - така є лише однією із складових, які враховуються судом в комплексі з оцінкою інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому ДП «Східний ГЗК» не надано доказів неможливості використання вагонів у своїй господарській діяльності та завдання йому збитків порушенням ТОВ «Дизельний завод» взятих на себе зобов`язань, тобто не доведено спричинення йому збитків саме Відповідачем.

Таким чином, враховуючи те, що зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки - є прерогативою суду, яке реалізується ним на власний розсуд, виходячи з системного та комплексного аналізу всіх фактичних обставин справи та поданих сторонами доказів, апеляційний суд вважає обґрунтованим та справедливим зменшення місцевим господарським судом розміру штрафних санкцій на 60 відсотків до 233 280,00 грн суми пені та 51840,00 грн - штрафу, з огляду на загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), вищезазначені обставини щодо фінансового стану сторін, їх інтересів, ступеня виконання зобов`язання відповідачем, причин несвоєчасного виконання зобов`язання та виходячи з основної мети інституту неустойки).

В свою чергу, ТОВ «Дизельний завод» відповідача про наявність виняткових підстав для зменшення заявленої до стягнення суми неустойки на 90% колегією суддів відхиляються, оскільки визначення судом розміру, на який має бути зменшено заявлену до стягнення суму штрафних санкцій в кожному випадку вирішується з урахуванням конкретних встановлених обставин справи, правових підстав та наявних у матеріалах справи доказів.

За таких умов, відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного й судом відхиляються відповідні доводи апеляційних скарг як необґрунтовані.

Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст. 74-80, 86 ГПК України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і обставини, надав їх належну правову оцінку.

Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржників, наведені ними в апеляційних скаргах, свого підтвердження не знайшли, не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі № 904/6772/23.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дизельний завод" та Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі № 904/6772/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі №904/6772/23 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржників.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 20.02.2025

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов

Суддя А.Є. Чередко