ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2025м. ДніпроСправа № 904/4606/24

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бєлік В.Г. за участю секретаря судового засідання Голігорової Т.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу:

за позовом Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі

позивача: Дніпровської міської ради, м. Дніпро

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Бернера Іллі Юхимовича, м. Дніпро

відповідача-2: Фізичної особи-підприємця Городецької Тетяни Марківни, м. Дніпро

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Представники:

від прокуратуриСкрипник К.Ю., прокурор відділу;

від позивача: Остапенко П.В., представник;

від відповідача-1: Матросова Є.О., адвокат;

від відповідача-2: Матросова Є.О., адвокат.

ПРОЦЕДУРА:

Керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Бернера Іллі Юхимовича (відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця Городецької Тетяни Марківни (відповідач-2), в якій (з урахування уточнення позовних вимог - 1т. арк.с. 201-218) просить:

1. Зобов`язати фізичну особу-підприємця Городецьку Тетяну Марківну (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та фізичну особу-підприємця Бернер Іллю Юхимовича (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) усунути перешкоди Дніпровській міській раді (, пр. Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, 49000) у праві користування та розпорядження земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 23,1 кв.м., шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: торгівельного павільйону літ. Г, що складається з торгівельної зали 1-1 14,3кв.м., та торгівельної зали 1-2 5,4 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

2. Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/3 нерухомого майна торгівельного павільйону літ-Г, що складається з торгівельної зали 1-1 14,3 кв.м., та торгівельної зали 1-2 5,4 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 101), за фізичною особою-підприємцем Городецькою Тетяною Марківною (РНОКПП НОМЕР_1 ), проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., індексний номер 41228251 від 22.05.2018 (номер відомостей про речове право 26269405), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101.

3. Скасувати державну реєстрацію права власності на 2/3 нерухомого майна торгівельного павільйону літ-Г, що складається з торгівельної зали 1-1 14,3кв.м., та торгівельної зали 1-2 5,4 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 101), за фізичною особою-підприємцем Бернером Іллею Юхимовичем (РНОКПП НОМЕР_2 ), проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., індексний номер 41220692 від 22.05.2018 (номер відомостей про речове право 26262482), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101.

4. Стягнути з відповідачів у справі на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання на 19.11.2024 о 11:30 год.

Разом з позовною заявою прокуратурою подано заява про забезпечення позову, в якій просить заборонити ФОП Городецькій Т.М. (РНОКПП НОМЕР_1 ), ФОП Бернеру І.Ю. (РНОКПП НОМЕР_2 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо об`єкту нерухомого майна торгівельного павільйону літ-Г, що складається з торгівельної зали 1-1 14,3 кв.м., торгівельної зали 1-2 5,4 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 101).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.10.2024 заяву керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра задоволено. Вжито заходи забезпечення позову, а саме: заборонено Фізичній особі-підприємцю Бернеру Іллі Юхимовичу (РНОКПП НОМЕР_2 ), Фізичній особі-підприємцю Городецькій Тетяні Марківні (РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо об`єкту нерухомого майна торгівельного павільйону літ-Г, що складається з торгівельної зали 1-1 14,3 кв.м., торгівельної зали 1-2 5,4 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м., який розташований за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв, 30Д (реєстраційний номер 101).

31.10.2024 до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшла заява про закриття провадження у справі.

11.11.2024 до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

12.11.2024 до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшла заява про перенесення судового розгляду справи на іншу дату.

19.11.2024 до суду через систему "Електронний суд" від прокуратури надійшли заперечення на клопотання відповідача-1 про закриття провадження у справі.

У призначене підготовче судове засідання 19.11.2024 представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2 не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2024 оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 03.12.2024 о 11:20 год.

22.11.2024 до суду через систему "Електронний суд" від прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача-1.

26.11.2024 до суду через систему "Електронний суд" від прокуратури надійшла заява про уточнення позовних вимог.

02.12.2024 до суду через систему "Електронний суд" від прокуратури надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів.

03.12.2024 представником відповідача-1 до суду надано клопотання про залишення позову без розгляду.

У призначене підготовче судове засідання 03.12.2024 відповідач-2 не з`явився.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.12.2024 оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 11.12.2024 о 10:00 год.

06.12.2024 до суду через систему "Електронний суд" від прокуратури надійшли заперечення на клопотання відповідача-1 про залишення позову без розгляду.

У призначене підготовче судове засідання 11.12.2024 представник позивача та відповідач-2 не з`явилися.

У підготовчому засіданні 11.12.2024 судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання відповідача-1 про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2024 продовжено строк розгляду підготовчого провадження до 20.01.2025 включно та оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 09.01.2025 о 12:30 год.

08.01.2025 до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача-2 надійшла заява про закриття провадження у справі.

У підготовчому засіданні 09.01.2025 судом постановлено ухвалу про оголошення перерви до 16.01.2025 о 11:00 год.

16.01.2025 до суду через систему "Електронний суд" від прокуратури надійшли заперечення на заяви відповідачів про закриття провадження по справі.

У підготовчому засіданні 16.01.2025 судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяв відповідачів про закриття провадження у справі та відмову у задоволенні усного клопотання представника відповідача-2 про продовження строку підготовчого провадження у справі.

У підготовчому судовому засіданні 16.01.2025 представниками прокуратури, позивача та відповідачів зазначено, що ними було надано всі можливі та допустимі докази по справі.

Судом були визначені всі необхідні обставини у справі та зібрані відповідні докази, що є підставою для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.02.2025 о 14:30 год.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 04.02.2025 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція прокуратури/позивача

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по проспекту Героїв, буд. 30Д в м. Дніпро (торгівельний павільйон), належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Позивач зазначає, що зазначена земельна ділянка у користування будь-яких фізичних або юридичних осіб для будівництва не передавалась, у користуванні на законних підставах не перебувала. Відповідно до інформації Дніпровської міської ради № 7/11-2270 від 03.10.2024 рішення міської ради щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 відсутні, адресація торгівельного павільйону літ. Г за вказаною адресою не проводилась. Реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними особами за вказаною адресою не виявлено. Таким чином, внаслідок безпідставної державної реєстрації на нежитлову будівлю, що розміщена на земельній ділянці комунальної форми власності, яка самочинно забудована без погодження із власником земельної ділянки та без відповідних погоджувальних та дозвільних документів, порушено права власника земельної ділянки - територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради - щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під об`єктом самочинного будівництва.

Позиція відповідача-1 та відповідача-2

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечують, надали до суду відзив на позовну заяву, де зазначають, що є добросовісними набувачами спірного майна та отримали право власності на нього на законних підставах, тому вимоги прокуратури та міської ради вважають порушенням свого права власності.

У відповіді на відзив на позовну заяву прокурор не погоджується із запереченнями відповідачів.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУТЬ

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. 18.04.2018 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - павільйон літ. Г за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв, ЗОД за громадянином ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2017 у справі № 202/2857/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи Дніпровської міської ради, про розірвання договору про спільну власність, визнання права власності та стягнення штрафних санкцій.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2017 у справі № 202/2857/17 за ОСОБА_1 визнано право власності на торгівельний павільйон літ. Г за адресою: проспект Героїв 30Д

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.07.2018 за апеляційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області зазначене рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у визнанні права власності на спірне приміщення.

Разом з тим, права власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон літ. Г - загальною площею 19,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 від ОСОБА_1 перейшло до ФОП Городецької Т.М. (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу 1/3 частки павільйону, серія та номер: ННС 525024 від 22.05.2018 та до ФОП Бернера І.Ю. (РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі договору купівлі продажу 2/3 частини торгівельного павільйону, серія та номер: ННС 525023, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О.

Відомості щодо укладення договору оренди земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв, буд. 30Д у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Відповідно до інформації КП Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації ДМР №10766 від 10.09.2024 технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності торгівельного павільйону літ. Г, загальною площею 19,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , КП Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації ДМР не проводилась.

Згідно з інформацією Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 09.09.2024 за № 12/19-398 встановлено, що за даними інформаційної бази містобудівного кадастру будівельний паспорт забудови або містобудівної умови та обмеження для проектування торгівельного павільйону літ. Г за адресою: проспект Героїв, 30Д, управлінням не надавались, паспорти прив`язки тимчасових споруд за вказаною адресою не оформлювались.

За даними містобудівного кадастру та Адресного плану міста розпорядженням міського голови від 17.10.2007 №1095-р - будівлі підприємства торгівлі по проспекту Героїв - присвоєно адресу проспект Героїв, буд. 30Д проте адресація торгівельного павільйону літ. Г по проспекту Героїв, буд. 30Д не проводилась.

Відповідно до листа Комунального підприємства Дніпровські активи Дніпровської міської ради №469д-05 від 05.09.2024 заяв щодо оформлення договорів про використання об`єктів благоустрою міста не за функціональним призначенням від осіб на об`єкт за адресою: АДРЕСА_3 , до підприємства не надходило, відповідно Договори не укладались.

За інформацією Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 10/1-134 від 09.09.2024 відсутні відомості щодо видачі/реєстрації Управлінням документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з інформаціією ГУ Держгеокадастру за №10-4-0.223-5631/2-24 у зв`язку із відсутністю кадастрового номеру, здійснити пошук в програмному забезпеченні ведення Державного земельного кадастру земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 не має технічної можливості.

Відповідно до інформації Дніпровської міської ради № 7/11-2270 від 03.10.2024 рішення міської ради щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 - відсутні, адресація торгівельного павільйону літ. Г за вказаною адресою не проводилась. Реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними особами за вказаною адресою не виявлено.

З метою встановлення факту використання земельної ділянки, інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради 09.09.2024 проведено обстеження земельної ділянки за аресою: АДРЕСА_3 (торгівельний павільйон літ. Г), за результатами якого встановлено, що торгівельний павійльон літ. Г дійсно розташований на зазначеній земельній ділянці та використовується для здійснення підприємницької діяльності. Також згідно акту інформація щодо землевласників, документів, що підтверджують державну реєстрацію права власності чи право постійного корситування або права оренди земельної ділянки відсутня.

На думку прокурора вказані обставини свідчать про безпідставну державну реєстрацію за ОСОБА_1 , а у подальшому за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права приватної власності на об`єкт нерухомого майна - торгівельний павільйон літ.Г - загальною площею 19,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 , самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво на ній, що є порушенням права власника земельної ділянки - територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради - щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під об`єктом самочинного будівництва.

Викладене стало підставою для звернення прокуратури з відповідним позовом до суду.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно зі статтею 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Стаття 120 Земельного кодексу України не гарантує прав на земельну ділянку у разі самочинного будівництва об`єкта нерухомості на ній та його відповідної реєстрації.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюються органами державної влади та місцевого самоврядування.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За приписами статей 187, 188 3емельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

За змістом статті 1 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Крім того, статтею 13 Конституції України визначено, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюються органами державної влади та місцевого самоврядування.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За приписами ст. ст. 187, 188 Земельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

За змістом статті 1 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-ІУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Водночас, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація щодо оформлення речових прав на земельну ділянку за цією адресою.

Разом з тим, відомості щодо укладення договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , не відводилася ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 , оскільки Дніпровською міською радою рішення про відведення цієї земельної ділянки у користування чи у власність зазначеним фізичним особам не виносились (лист Дніпровської міської ради від 03.10.2024 №7/11-2270).

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за відповідачами на спірну земельну ділянку відсутні.

Також, відсутні будь-які документи на підтвердження надання Дніпровською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися.

Крім того, статтею 13 Конституції України визначено, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюються органами державної влади та місцевого самоврядування.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За приписами ст. ст. 187, 188 Земельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

За змістом статті 1 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-ІУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Водночас, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація щодо оформлення речових прав на земельну ділянку за цією адресою.

Разом з тим, відомості щодо укладення договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , не відводилася ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 , оскільки Дніпровською міською радою рішення про відведення цієї земельної ділянки у користування чи у власність зазначеним фізичним особам не виносились (лист Дніпровської міської ради від 03.10.2024 №7/11-2270).

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-ІУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, законні правові підстави зайняття спірної земельної ділянки відповідачами відсутні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 Цивільного кодексу України).

Порядок набуття права власності на новозбудовану річ (нерухоме майно) регулюється законодавством про містобудівну діяльність та відповідними державними будівельними нормами.

Будівництво об`єктів нерухомості являє собою взаємопов`язану діяльність різних суб`єктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення об`єкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законами України Про регулювання містобудівної діяльності, Про архітектурну діяльність, Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, Про охорону навколишнього природного середовища, Про оцінку впливу на довкілля, Про охорону культурної спадщини.

Право на забудову виникає у особи, яка спочатку набула права на земельну ділянку на законних підставах.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 34 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності замовник має право виконувати будівельні роботи після:

- подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;

- видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України Про оцінку впливу на довкілля.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про архітектурну діяльність будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України Про регулювання містобудівної діяльності.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26-32 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.

Як визначено у статті 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, п.3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до ч.8 ст.39 Закону Про регулювання містобудівної діяльності, експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Згідно даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за параметрами пошуку Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Героїв, буд. 30Д, а також Бернер М.Ю., РНОКПП НОМЕР_3 , Бернер І.Ю., РНОКПП - НОМЕР_2 та Городецька Т.М., РНОКПП - НОМЕР_1 відомостей щодо документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом, не виявлено.

Управлінням державного архітектурного-будівельного контролю Дніпровської міської ради (лист №10/1-134 від 09.09.2024) надано інформацію, що в реєстрі будівельної діяльності відсутні відомості щодо видачі/реєстрації документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до інформації КП Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації ДМР №10766 від 10.09.2024 технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності торгівельного павільйону літ. Г, загальною площею 19,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , КП Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації ДМР не проводилась.

Згідно з інформацією Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 09.09.2024 за № 12/19-398 встановлено, що за даними інформаційної бази містобудівного кадастру будівельний паспорт забудови або містобудівної умови та обмеження для проектування торгівельного павільйону літ. Г за адресою: проспект Героїв, 30Д, управлінням не надавались, паспорти прив`язки тимчасових споруд за вказаною адресою не оформлювались.

Також за даними містобудівного кадастру та Адресного плану міста розпорядженням міського голови від 17.10.2007 №1095-р - будівлі підприємства торгівлі по проспекту Героїв - присвоєно адресу проспект Героїв, буд. 30Д проте адресація торгівельного павільйону літ. Г по проспекту Героїв, буд. 30Д не проводилась.

За інформацією Комунального підприємства Дніпровські активи Дніпровської міської ради №469д-05 від 05.09.2024 заяв щодо оформлення договорів про використання об`єктів благоустрою міста не за функціональним призначенням від осіб на об`єкт за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв, 30Д, до підприємства не надходило, відповідно Договори не укладались.

Відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 10/1-134 від 09.09.2024 відсутні відомості щодо видачі/реєстрації Управлінням документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв, 30Д, м. Дніпро.

Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина 1 статті 182 Цивільного кодексу України).

З урахуванням вимог чинного законодавства, зокрема законів України Про регулювання містобудівної діяльності, Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядку державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015, передумовою для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна є отримання дозвільних документів у сфері містобудівної діяльності, у тому числі тих, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта нерухомого майна та речових прав на земельну ділянку.

При цьому згідно з висновками Верховного Суду державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 Цивільного кодексу України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 910/19726/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц).

Відповідно до інформації Публічної кадастрової карти України та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відомості про реєстрацію речових прав на спірну земельну ділянку відсутні.

Підпунктом 6 пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Таким чином, встановлено, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду відповідачам не приймалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася.

Відповідно до частини 1 статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Як встановлено, 18.04.2024 вперше здійснено державну реєстрацію права власності на зазначений торгівельний павільйон за ОСОБА_1 , яке в подальшому перейшло до ФОП Городецької Т.М. (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу 1/3 частки павільйону, серія та номер: ННС 525024 від 22.05.2018 та до ФОП Бернера І.Ю. (РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі договору купівлі-продажу 2/3 частини торгівельного павільйону, серія та номер: ННС 525023, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О.

Спірний об`єкт самочинного будівництва збудовано на земельній ділянці комунальної форми власності, що не була відведена для цієї мети, його не прийнято в експлуатацію, а тому він не є створеним в розумінні ст. 331 ЦК України, що виключає можливість реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах від 29.03.2018 у справі №909/935/15, від 19.03.2018 у справі №2-4435/2008.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 18.09.2024 у справі №914/1785/22).

Також, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво відповідно до наведених положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці (п.93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18).

У постанові Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 653/104/19 зазначено, що вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці можуть бути заявлені власником за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

У разі використання земельної ділянки без відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання її в користування або у власність, повернення такої земельної ділянки відповідно до приписів статті 212 ЗК України власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає законодавству, що регулює спірні правовідносини. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/2938/21.

Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, постанові Верховного Суду від 19.03.2024 у справі №915/1439/21).

У постанові Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 320/5880/18 вказано, що обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи.

Отже, у випадку, якщо міська рада не виділяла земельну ділянку для будівництва спірної будівлі і якщо таке будівництво зроблено за рахунок зайняття земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста, територіальна громада міста має право на позов, бо захищає її право власності на земельну ділянку (стаття 12, пункт "б" статті 80, частина перша та пункт "а" частини другої статті 83 ЗК України).

Самочинний характер будівництва є істотним порушенням будівельних норм і правил та суттєвим порушенням прав власника земельної ділянки. Наведені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду викладеними у постановах від 14.02.2024 у справі № 523/8263/20, від 30.04.2024 у справі №904/2129/23.

З огляду на викладене позовна вимога прокурора про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди Дніпровській міській раді у праві користування та розпорядження земельною ділянкою, розташованою за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв, 30Д шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності на спірне майно із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна.

Спірний об`єкт відповідає визначенню: «мала архітектурна форма» з огляду на таке.

Мала архітектурна форма для провадження підприємницької діяльності (далі - мала архітектурна форма) - це невелика (площею до 30 кв. метрів) споруда торговельно-побутового призначення, яка виготовляється з полегшених конструкцій.

Торгівельний павільйон, що є предметом позову, за даними технічного паспорту має площу 19,7кв.м. (площа забудови 23,1кв.м.) висота споруди дорівнює 2,6м. перекриття та дах виготовлені із металу, стіни із цегли та металу, підлога з бетону.

З огляду на зазначені характеристики цей торгівельний павільйон є саме малою архітектурною формою, а не капітальною будівлею нерухомим майном.

Державна реєстрація права приватної власності на спірне майно як на нерухоме майно підлягає скасуванню з огляду на те, що здійснено державну реєстрацію неіснуючих майнових прав на об`єкти, які не є нерухомим майном.

Такі права, відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) не підлягають державній реєстрації. Проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, факт незаконності якого (права) підтверджено рішеннями Господарського суду Львівської області у справах № 19/34 (13/58) та № 19/202, що набрали законної сили.

Існування спірних записів про державну реєстрацію, з огляду на приписи статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, обмежує право власності територіальної громади м. Дніпра на земельній ділянці, розташованій на, проспекті Героїв, 30Д у м. Дніпро, в частині її права розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Адже звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок шляхом демонтажу (знесення) майна, яке на них встановлене, можливо лише після скасування записів про державну реєстрацію речових прав (права приватної власності) на це майно.

Отже, прокуратурою вибрано ефективний спосіб захисту порушеного права позивача.

Таку думку висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 914/1785/22 від 18.09.2024

З огляду на викладене позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню в повному обсязі.

Підстави для представництва прокурором інтересів держави у справі

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України Про прокуратуру визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 1 ст. 24 Закону України Про прокуратуру визначено, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством (ч. 7 ст. 24 Закону України Про прокуратуру).

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 ГПК України.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі Ф. В. проти Франції (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Водночас ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі Менчинська проти Російської Федерації (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України Про прокуратуру.

Так, відповідно до ч. 1 а.1, ч. 3 та а. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суд.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

В Основному Законі та ординарних законах не наведено переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначено критерії для оцінки орієнтири та умови, коли таке представництво є можливим.

Наявність інтересу і необхідність його захисту повинні базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і мати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не обмежується тільки зазначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати наявності права на таке представництво або, інакше кажучи, вимагає пояснити (засвідчити, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор. Знову ж таки, це має бути засновано на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію у динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний самостійно реалізувати своє право на судовий захист.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки: Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, вимоги даного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

В даному ж випадку, як зазначив Прокурор, необхідністю звернення до суду, є захист інтересів держави, що полягає на невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Дніпровською міською радою та її уповноваженими виконавчими органами не вжито належних, достатніх та ефективних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у встановленому законом порядку, що підтверджується наступним.

У лютому 2020 року Дніпровська міська рада звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб в особі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловської Г.О. про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та скасування записів про державну реєстрацію права власності, у тому числі на об`єкт нерухомого майна -торгівельний павільйон літ. Г, загальною площею 19,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 . (цивільна справа №201/1572/20).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.04.2020 частково задоволено заяву Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, у тому числі щодо торгівельного павільйону літ. Г, загальною площею 19,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та вирішено заборонити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також будь-яким іншим особам, вчиняти будь-які дії по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформлення документів на це нерухоме майно.

В подальшому 09.06.2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/1572/20 залишено позов позивача - Дніпровської міської ради без розгляду, у зв`язку з тим, що позивач та його представник були належним чином повідомлені про дати судового розгляду, проте жодного разу не з`явилась, заяви на адресу суду про слухання справи за їх відсутності не надали. Справа розглядалась тривалий час і відкладалась неодноразово саме з причин неявки позивача. А тому даний цивільний позов судом вирішено залишити без розгляду.

Крім того, 12.07.2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в рамках цивільної справи №201/1572/20 задоволено заяву представника відповідача Бернера М.Ю. про скасування заходів забезпечення позову, у тому числі й на оспорюваний об`єкт нерухомого майна.

Враховуючи вищевикладене, процесуальна поведінка уповноваженого органу - Дніпровської міської ради, під час судового провадження по цивільній справі №201/1572/20 свідчить про самоусунення Дніпровської міської ради від здійснення повноважень спрямованих на захист інтересів держави у вказаних правовідносинах.

Таким чином, уповноважений орган - Дніпровська міська рада, протягом майже 7 років, після скасування рішення суду про набуття ОСОБА_1 права власності на самочинно збудований об`єкт, не здійснила належним чином захист порушених інтересів держави, що виразилось у не вжитті достатніх заходів спрямованих на усунення допущених порушень вимог чинного законодавства, усунення перешкод у користуванні земельної ділянки, а також скасування державної реєстрації,

Факт неналежного здійснення уповноваженим органом наданих повноважень щодо вжиття відповідних заходів, також, підтверджується листуванням органів прокуратури із зазначеним органом.

Так, Правобережною прокуратурою міста Дніпра скеровувались запити від 03.09.2024 №53-5323вих-24 та від 17.09.2024 за №53-5569вих-24 на адресу Дніпровської міської ради в яких повідомлялось про встановлені факти порушення законодавства при реєстрації права власності та самовільному зайнятті земельної ділянки на проспекті Героїв, буд. ЗОД у м. Дніпро шляхом проведення державної реєстрації речових прав, а також безпідставне набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101), що є самочинним будівництвом на підставі заочного рішення суду, яке в подальшому скасоване.

Однак, органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку не вжито, що підтверджується листом Дніпровської міської ради від 03.10.2024 № 7/11-2270, та свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом.

У зв`язку з тим, що орган місцевого самоврядування не визначився зі способом захисту, то прокуратура вважає за необхідне обрати спосіб захисту у вигляді знесення самочинного будівництва.

Таким чином, зазначене свідчить про нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави в передбаченому законом порядку.

Враховуючи, що вказані інтереси до цього часу залишаються незахищеними, вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Дніпровської міської ради.

Отже, прокурором належним чином обґрунтовано та доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Дніпровської міської ради у порядку ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України Про прокуратуру.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

З приводу інших аргументів, доводів та міркувань сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункту 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", рішення від 10.02.2010).

Таким чином, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги прокурора правомірними, обґрунтованими, такими, що підтверджуються матеріалами справи, відповідачами не спростовані, отже, підлягають повному задоволенню.

Вирішуючи питання про дію заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.10.2024, суд зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 145 ГПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Таким чином, оскільки позовні вимоги Дніпровської міської ради в даній справі суд задовольнив, при цьому вжиті заходи забезпечення позову є гарантією виконання рішення суду і потреба у забезпеченні позову на час ухвалення рішення не відпала, такі заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили відповідно до ч. 7 ст. 145 ГПК України.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Щодо судового збору.

Щодо розподілу судових витрат господарський суд зазначає наступне.

За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи здійснюється розподіл судових витрат.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 3 028,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн.) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (частина 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір").

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22 зазначено про те, що особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи в електронній формі з використанням системи "Електронний суд", мають правомірні очікування, що розмір судового збору, який підлягає сплаті ними, у такому разі буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта, що прямо передбачено в Законі України "Про судовий збір" (п. 8.23).

Суд установив, що прокуратурою заявлено три немайнові вимоги та, при зверненні до суду, сплачено судовий збір в розмірі 12 112 грн 00 коп., що підтверджено платіжною інструкцією №3208 від 09.10.2024. Крім того, за подання заяви про забезпечення позову сплачено суму 1 211,20 грн судового збору.

Враховуючи, що позовну заяву подано прокуратурою через підсистему Електронний суд та позовні вимоги задоволено судом у повному обсязі, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів за подання позовної заяви в розмірі 7 267,20 грн. та за подання заяви про забезпечення позиву в розмірі 1 211,20 грн. (коефіцієнт 0,8 розміру ставки судового збору).

У статті 7 Закону України "Про судовий збір" унормовано, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (частина 1 зазначеної вище статті).

Таким чином, Дніпропетровські обласній прокуратурі із Державного бюджету України підлягає поверненню судовий збір в сумі 4 844,80 грн. (12 112 грн. - 7 267,20 грн.), який надмірно сплачено при зверненні з позовом до суду, в порядку, встановленому статтею 7 Закону України "Про судовий збір".

Отже, сума зайво сплаченого Дніпропетровські обласній прокуратурі судового збору в розмірі 4 844,80 грн. підлягає поверненню платнику з державного бюджету, за наявності відповідного клопотання (заяви).

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та витрати зі сплати судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову покладаються на відповідачів, з вини яких виник спір, порівну.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зобов`язати фізичну особу-підприємця Городецьку Тетяну Марківну (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та фізичну особу-підприємця Бернер Іллю Юхимовича (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) усунути перешкоди Дніпровській міській раді (, пр. Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, 49000) у праві користування та розпорядження земельною ділянкою, розташованою за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв, 30Д, загальною площею 23,1 кв.м., шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: торгівельного павільйону літ. Г, що складається з торгівельної зали 1-1 14,3кв.м., та торгівельної зали 1-2 5,4 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/3 нерухомого майна торгівельного павільйону літ-Г, що складається з торгівельної зали 1-1 14,3 кв.м., та торгівельної зали 1-2 5,4 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м., який розташований за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв, 30Д (реєстраційний номер 101), за фізичною особою-підприємцем Городецькою Тетяною Марківною (РНОКПП НОМЕР_1 ), проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., індексний номер 41228251 від 22.05.2018 (номер відомостей про речове право 26269405), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101.

Скасувати державну реєстрацію права власності на 2/3 нерухомого майна торгівельного павільйону літ-Г, що складається з торгівельної зали 1-1 14,3кв.м., та торгівельної зали 1-2 5,4 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м., який розташований за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв, 30Д (реєстраційний номер 101), за фізичною особою-підприємцем Бернером Іллею Юхимовичем (РНОКПП НОМЕР_2 ), проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., індексний номер 41220692 від 22.05.2018 (номер відомостей про речове право 26262482), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Городецької Тетяни Марківни (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 38; ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 267,20 грн, витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн.

Стягнути з фізичну особу-підприємця Бернер Іллю Юхимовича (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 38; ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 267,20 грн, витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано - 19.02.2025.

Суддя В.Г. Бєлік