СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Харків Справа № 922/3535/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Медуниця О.Є., суддя Радіонова О.О.

секретар судового засідання Семченко Ю.О.

за участю представників сторін:

прокурора Ногіна О.М. (в залі суду) - посвідчення № 072833 від 01.03.23.

позивача не з`явився

відповідача Полегенько Катерина Анатоліївна (поза межами приміщення суду) - довіреність №9261 від 09.01.2024, Свідоцтво ЧН №000690 від 19.04.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.119Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 17.12.2024

у справі №922/3535/24 (суддя Кухар Н.М., повний текст рішення підписано 27.12.2024)

за позовом Керівника Дергачівської окружної прокуратури, м.Дергачі, Харківський район, Харківська область

в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України, м.Київ

до Акціонерного товариства "Укртелеком", м.Київ

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спорудою та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Керівник Дергачівської окружної прокуратури 04.10.2024 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до АТ "Укртелеком", в якій просить суд:

1) усунути перешкоди власнику - державі в особі Фонду державного майна України () - у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту №79964, розташованою у за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20, шляхом:

- визнання недійсним свідоцтва про право власності від 14.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Дергачівської міської ради, в частині заглибленого складу загальною площею 156,3 кв.м, який є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером №79964, розташований за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20;

- зобов`язання АТ "Укртелеком" () повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України () нежитлові приміщення заглибленого складу загальною площею 156,3 кв.м, які є захисною спорудою цивільного захисту №79964, розташованою за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20;

2) визнати право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України () нежитлові приміщення заглибленого складу загальною площею 156,3 кв.м, які є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером №79964, розташованим за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що територіальна комісія по Харківській області, яка була утворена відповідно до спільного наказу Фонду та Адміністрації Держспецзв`язку від 18.10.2011 №1497/283 "Про державне майно, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Укртелеком", але перебуває на його балансі" (із змінами) та яка безпосередньо проводила роботу щодо встановлення наявності державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Укртелеком", але перебуває на його балансі, не надавала до Фонду відомості про захисну споруду цивільного захисту, яка розташована за адресою: Харківська обл., м. Дергачі, пл. Перемоги, 20. Водночас, спірне нерухоме майно є обмежено обороноздатним майном, можливість вибуття якого з державної власності законодавством не передбачена, у зв`язку з чим воно підлягає поверненню у власність держави.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.12.2024 у справі №922/3535/24 у позові Керівника Дергачівської окружної прокуратури в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України до АТ "Укртелеком" про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спорудою та визнання права власності - відмовлено.

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури, з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 17.12.2024 у справі №922/3535/24 та ухвали нове, яким задовольнити позов прокурора в повному обсязі; судові витрати за подання позову та апеляційної скарги відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури (, розрахунковий рахунок: UA0007171, банк отримувача: Держказначейська служба України; код класифікації видатків бюджету (КЕКВ): 2800; призначення платежу: Повернення судового збору) за рахунок відповідачів; справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, прокурор зазначає, що судове рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального (ст.ст. 260, 261, 267 ЦК України) та процесуального (ст.ст. 11, 13, 14, 53,76-79, 86, 236 ГПК України) права, неповним з`ясуванням судом обставин справи. Відмовляючи у задоволенні позову, Господарський суд Харківської області дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора не є негаторними вимогами власника, а є іншими самостійними способами захисту права власності на які розповсюджується інститут позовної давності. Однак, вказані висновки суду є хибними та суперечливими.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо вимог прокурора про повернення майна, заявлених у справі №922/3535/24, не застосовуються положення негаторного позову, оскільки це є вимогою віндикаційного позову, до якого застосовується позовна давність;

- суд дійшов хибних висновків щодо неефективності обраного прокурором способу захисту в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності, оскільки в цьому випадку з огляду на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», саме скасування документу, на підставі якого проведено незаконну реєстрацію права приватної власності на СЦЗ і є підставою для скасування такої реєстрації.

- у судовому рішенні зазначено, що факт здійснення публічної державної реєстрації права власності відповідача дванадцять років назад на спірне нерухоме майно підтверджує факт обізнаності держави в особі уповноваженого органу як із фактом реєстрації права власності відповідача на спірне майно, так і з особою, на користь якої здійснена реєстраційна дія із реєстрації права власності. Отже, на думку Суду, на момент звернення прокурора з позовом, сплинув трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України. Вказані твердження суду є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 15.01.2025 Господарського процесуального кодексу України головуючим (суддею-доповідачем) з розгляду цієї апеляційної скарги визначено суддю Істоміну О.А., тоді як іншими членами колегії є Радіонова О.О., Медуниця О.Є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Харківської області прокуратури; встановлено строк до 04.02.2025 (включно) для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 ГПК України; запропоновано учасникам справи до 04.02.2025 (включно) надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів інших учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 ГПК України; призначено справу до розгляду на 11.02.2025. Явку учасників справи визнано не обов`язковою. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3535/24.

На виконання ухвали від 24.01.2025 до Східного апеляційного господарського суду з Господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи №922/3535/24.

24.01.2024 через систему Електронний суд від Акціонерного товариства "Укртелеком" на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення Господарського суду Харківської області від 17.12.2024 у справі №9223535/24 залишити без змін, як законне та обгрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому відповідач зазначає, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального права, судом повно та об`єктивно досліджено обставини справи, які стосується спірного майна - захисної споруди цивільного захисту.

Аргументуючи свою позицію по справі, відповідач зазначає, що на його думку судом було враховано особливості корпоратизації АТ «Укртелеком», і висновок Суду про те, що особливості корпоратизації ВАТ "Укртелеком" вказують на відсутність порушення інтересів держави, в момент виникнення права власності ПАТ "Укртелеком" на заглиблений склад - відповідає фактичним обставинам справи і діючому законодавству. Зазначене повністю узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по аналогічній справі, наведені в постанові від 11.09.2024 по справі №906/1052/22. Висновок суду, підтверджений практикою ВП ВС, що власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна в разі припинення державної реєстрації його права власності та перереєстрації цього права за іншою особою. Отже, наявність реєстрації права власності відповідача на спірне нерухоме майно виключає можливість застосування позивачем такого речового-правового способу захисту, як вимога власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов). Із встановлених судом обставин справи вбачається, що позовна вимога прокурора щодо зобов`язання відповідача повернути на користь позивача захисну споруду цивільного захисту, за своєю правовою природою є віндикаційним позовом і до неї застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Також правильним є висновок Суду, що вимога про визнання права власності неефективною, а отже такою, яка не підлягає задоволенню.

28.01.2025 від Фонду державного майна України на адресу Східного апеляційного господарського суду також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач повністю підтримує правову позицію прокурора, наведену в апеляційній скарзі, просить задовольнити її та скасувати рішення суду першої інстанції, оскільки його висновки не грунтуються на повному та всебічному розгляді в судовому процесі всіх обставин, встановлення яких є необхідним. Розгляд справи просить здійснювати буз участі представника Фонду державного майна України. Аргументуючи свою позицію по справі, Фонд держмайна зазначає, що на його думку державне майно захисна споруда цивільного захисту вибула з державної власності всупереч вимогам чинного законодавства про цивільний захист та про приватизацію.

В судовому засіданні приймають участь представник прокуратури Ногіна О.М., яка підтримала вимоги апеляційної скарги та висловила непогодження із рішенням суду першої інстанції; представник відповідача, яка підтримала відзив на апеляційну скаргу та рішення Господарського суду Харківської області.

Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Дергачівською окружною прокуратурою встановлено, що на території юрисдикції прокуратури знаходиться захисна споруда цивільного захисту - сховище №79964, що розташоване за адресою: пл. Перемоги, 20 в м.Дергачі, Харківського району, Харківської області. Вказана споруда цивільного захисту відповідно до облікової картки та паспорту на неї прийнята в експлуатацію у 1984 році, загальна площа становить 156,3 кв.м та розрахована на 100 осіб. Зазначена захисна споруда цивільного захисту з радянських часів перебувала у власності держави, її власником було підприємство електрозв`язку.

23.06.1993, після набуття незалежності державою Україна, наказом Міністерства зв`язку України №87 від «Про проведення реформи організаційної структури в галузі зв`язку» - створено Об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок».

29.11.1994 на підставі наказу Міністерства зв`язку України №168 «Про зміну скороченої назви Українського об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок» Українському об`єднанню електрозв`язку - присвоєне скорочене найменування об`єднання «Укртелеком».

30.05.1995 міністром зв`язку України затверджено статут Українського об`єднання електрозв`язку «Укртелеком», відповідно до якого Українське об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» - засновано на державній власності.

11.02.1998 на підставі наказу №30 Державного комітету зв`язку України Українське об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» - реорганізовано шляхом його перетворення в Українське державне підприємство електрозв`язку «Укртелеком» (УДПЕЗ «Укртелеком»).

09.09.1999 розпорядженням Кабінету Міністрів України №948-р до сфери управління Державного комітету зв`язку та інформатизації України - передане УДПЕЗ «Укртелеком».

27.12.1999 Державним комітетом зв`язку та інформатизації України видано наказ №155, яким на базі цілісного майнового комплексу Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» - створено ВАТ «Укртелеком» та затверджено його статут.

25.11.2003 наказом Державного комітету зв`язку та інформатизації України №227 передано нерухоме майно, що знаходилось на балансі УДПЕЗ «Укртелеком» по Харківській дирекції станом на 01.07.1999, у власність ВАТ «Укртелеком». Цим наказом також затверджено перелік нерухомого майна, що передано у власність ВАТ «Укртелеком» по Харківській дирекції. Пунктом 226 до Переліку включено заглиблений склад, який розташований за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл. Перемоги, 20, інвентарний номер 1522.

Історія реорганізації Укртелекому детально викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15.07.2015 у справі №910/7635/13.

12.10.2010 розпорядженням Кабінету Міністрів України №1948-р було погоджено умови проведення конкурсу з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком». Фонду державного майна України визначено провести в установленому порядку конкурс з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком», який складається з 8 акцій, що становить 92,791% статутного капіталу, номінальною вартістю 4.344.047,372 тис грн.

11.03.2011 між Фондом державного майна України (продавець) та ТОВ «ЕСУ» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком» за конкурсом №КПП-582.

Отже, з 2011 року відбулась приватизація ВАТ «Укртелеком», з того часу вказане Товариство перебуває у приватній власності.

з 17.06.2011 ВАТ «Укртелеком» змінило найменування на Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» на підставі рішення Загальних зборів акціонерів ВАТ «Укртелеком», що відбулися 14.06.2011 та у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства.

19.05.2021 відповідач змінив назву на Акціонерне товариство «Укртелеком».

23.04.2024 Дергачівська окружна прокуратура звернулась до Фонду державного майна із листом щодо з`ясування обставин набуття у власність (володіння) ПАТ (ВАТ) Укртелеком вищевказаної захисної споруди.

03.05.2024 на вказаний запит прокуратури від Фонду державного майна України отримано відповідь, в якій зазначено, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 №902-р "Питання управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу публічного акціонерного товариства "Укртелеком", але перебуває на його балансі", ПАТ "Укртелеком" надав перелік державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Укртелеком", але перебуває на його балансі, який був складений за результатами інвентаризації станом на 30.09.2011 (далі - Перелік станом на 30.09.2011). При цьому, в Переліку станом на 30.09.2011 була відсутня інформація про захисну споруду цивільного захисту, яка розташована за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл. Перемоги, 20.

У зв`язку із зазначеним, територіальна комісія по Харківській області, яка була утворена відповідно до спільного наказу Фонду та Адміністрації Держспецзв`язку від 18.10.2011 №1497/283 "Про державне майно, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Укртелеком", але перебуває на його балансі" (із змінами) та яка безпосередньо проводила роботу щодо встановлення наявності державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Укртелеком", але перебуває на його балансі, не надавала до Фонду відомості про захисну споруду цивільного захисту, яка розташована за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20.

Разом з тим, встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Дергачівської міської ради від 09.03.2004 №35/4 оформлено право власності та видано свідоцтво про право власності ВАТ "Укртелеком" на 75/100 частини об`єкту нерухомості №20 на пл.Перемоги у м.Дергачі Харківської області.

На підставі виданого свідоцтва ВАТ "Укртелеком" 14.04.2004 зареєструвало право власності на комплекс, центр електрозв`язку загальною площею 1719,9 кв.м, розташований за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20 (в тому числі і на заглиблений склад), реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майна №4762494.

Таким чином, на підставі свідоцтва про право власності від 14.04.2004 ВАТ "Укртелеком" зареєструвало право власності на 75/100 частки нежитлової будівлі та споруди, які включають в себе захисну споруду цивільного захисту №79964 (заглиблений склад).

При цьому, речові права відповідачем на вказане сховище як на окремий об`єкт цивільних прав не реєструвались, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Факт того, що зазначений у свідоцтві про право власності від 14.04.2004 заглиблений склад є захисною спорудою цивільного захисту, підтверджується, зокрема, протоколом огляду нежитлових приміщень від 24.05.2024, складеним т.в.о. заступника начальника СВ ВП №3 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області у кримінальному провадженні №0000018, згідно з яким вхід до сховища здійснюється через окремий вхід на дворі та являє собою заглиблене приміщення.

Також, доказами фактичного володіння відповідачем захисної споруди цивільного захисту №79964 є паспорт, облікова картка, а також Акт оцінки стану готовності вказаної захисної споруди від 05.02.2024, складені уповноваженими представниками АТ (ПАТ) Укртелеком, в яких зазначено, що сховище належить відповідачу на праві приватної власності.

У зв`язку з тим, що до переліку приватизованого майна АТ "Укртелеком" фактично включений об`єкт цивільної оборони - захисна споруда цивільного захисту, сховище №79964, що знаходиться за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл. Перемоги, 20, яка не підлягала приватизації, вказана захисна споруда, на думку прокурора, підлягає поверненню у власність держави.

З огляду на викладене, прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, в якому просить: усунути перешкоди власнику - державі в особі Фонду державного майна України у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту №79964, розташованою у за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20, шляхом: визнання недійсним свідоцтва про право власності від 14.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Дергачівської міської ради, в частині заглибленого складу загальною площею 156,3 кв.м, який є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером №79964, розташований за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20; зобов`язання АТ "Укртелеком" повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України вищевказані нежитлові приміщення. Крім того, прокурор просить суд визнати право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України на спірні нежитлові приміщення.

Звертаючись з позовом до господарського суду, керівник Дергачівської окружної прокуратури Харківської області зазначив, що спірне нерухоме майно в частині заглибленого складу, який є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером №79964, розташований за адресою: Харківська область, м. Дергачі, пл. Перемоги, 20 - є обмежено обороноздатним майном, можливість вибуття якого з державної власності законодавством не передбачена. Отже особливо в умовах введеного в Україні воєнного стану, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єктів цивільного захисту із державної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність їх вибуття з державної власності такому суспільному інтересу не відповідає. Таким чином, спірне нерухоме майно підлягає поверненню державі в особі Фонду державного майна України.

Господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, яким відмовив в задоволені позовних вимог, зазначив, що нерухоме майно, в тому числі спірний заглиблений склад інвентарний номер 1522 було передано у статутний фонд ВАТ "Укртелеком" за актом приймання-передачі від 25.11.2003 (пункт 226 Акту) згідно з наказом Держкомзв`язку № 227, під час корпоратизації. Особливості корпоратизації ВАТ "Укртелеком" вказують на відсутність порушення інтересів держави, в момент виникнення права власності ПАТ "Укртелеком" на заглиблений склад. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 14.04.2004, то суд відмовив в її задоволенні з огляду на те, що наявність реєстрації права власності відповідача на спірне нерухоме майно виключає можливість застосування позивачем такого речового-правового способу захисту, як вимога власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов). В цьому випадку мало б місце подання саме віндикаційного позову із застосуванням приписів ст. 387, 388 ЦК України. Також до вимоги прокурора про повернення майна, заявлених у даній справі, не застосовуються положення негаторного позову, оскільки це є вимогою віндикаційного позову, до якого застосовується позовна давність. Вимогу про визнання права власності держави України в особі Фонду державного майна України на ЗСЦЗ №79964 суд визнав неефективною та такою, що не підлягає задоволенню. Посилання прокурора на те, що ним заявлено негаторний позов до якого не застосовуються інститут позовної давності, суд визнав помилковим та безпідставним, з огляду на те, що прокурором не наведено поважних обставин та будь-якого фактичного, правового обґрунтування пропуску строку позовної давності та необхідності захисту порушеного права, у зв`язку з таким пропуском, а також не заявлено про його поновлення.

Колегія суддів, не погоджуючись з наведеними вище висновками місцевого господарського суду, вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо наявності підстав представництва прокурором інтересів держави, суд виходить з наступного.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України №1697-VII "Про прокуратуру". Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Тобто, за приписами частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Водночас, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).

Як наголосив Верховний Суд України у рішенні по справі № 6-2510цс15 від 16.12.2015, прийняття рішення про передачу земель державної чи комунальної власність позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей володільця землі в тому обсязі, який дозволяє її статус. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 14, 19 Конституції України).

Важливим обов`язком фізичних та юридичних осіб, органів влади, що здійснюють діяльність на території України, є обов`язок додержуватися Конституції України та законів України. Даний обов`язок можна вважати основоположним для всіх інших юридичних обов`язків, який являє собою встановлену державою міру і спосіб необхідної поведінки, що закріплена в нормативно-правовому порядку відповідно до індивідуальних і суспільних інтересів. Він є формою вираження відповідальності перед державою та суспільством.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави у суді у даній справі, окружною прокуратурою 23.04.2024 на адресу Фонду державного майна України скеровано запит в порядку ч.4 ст.23 Закону України Про прокуратуру для з`ясування, чи вживалися Фондом заходи реагування в зв`язку з незаконним набуттям у власність (володіння) ПАТ (ВАТ) Укртелеком захисної споруди.

Згідно відповіді Фонду від 03.05.2024, ним не вживалися заходи претензійно-позовної роботи цієї захисної споруди. Разом з цим, з огляду на законодавчу заборону щодо приватизації захисних споруд, передбачену ч.2 ст.5 Закону України Про приватизацію державного майна, Фонд просить прокуратуру розглянути питання щодо можливості вжиття заходів прокурорського реагування щодо зазначеної споруди цивільного захисту згідно з вимогами законодавства.

Зважаючи на викладене, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, проаналізувавши наведені правові норми, вважає, що прокурор належними чином обґрунтував правові підстави для представництва інтересів держави в суді в особі компетентних органів для здійснення такого захисту в спірних правовідносинах, щоб інтереси держави не залишилися без відповідного захисту.

Щодо правового статусу спірного нерухоме майно - ЗСЦЗ №79964, розташованого за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл. Перемоги, 20, колегія суддів зазначає таке.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1 ст. 170 ЦК України).

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (ч. 2 ст. 326 ЦК України).

Власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном (ст. 317 ЦК України).

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна (ст. 326 ЦК України).

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами,

Фонд державного майна України є органом державної влади, уповноваженим здійснювати право власності держави на спірну захисну споруду цивільного захисту та здійснювати захист інтересів держави у даних правовідносинах.

Приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України (ст.1 Закону України «Про приватизацію державного майна»).

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, у т.ч. об`єкти, які забезпечують життєдіяльність держави в цілому, зокрема захисні споруди цивільного захисту.

В свою чергу, загальнодержавне значення мають об`єкти, контроль за діяльністю яких з боку держави гарантує захист громадян від наслідків впливу неконтрольованого виготовлення, використання або реалізації небезпечної продукції, послуг або небезпечних виробництв, зокрема, захисні споруди.

Закріпивши спірний об`єкт як такий, що не підлягає приватизації, а відтак будь-якому відчуженню та зміні форми власності з державної, законодавець таким чином вилучив з цивільного обороту майно, яке має загальнодержавне стратегічне значення та покликане забезпечувати базові потреби суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.7 цього ж Закону державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України.

Таким чином, спірна захисна споруда цивільного захисту (сховище) є самостійним об`єктом нерухомого майна, що належить державі Україна і на момент виникнення спірних правовідносин існувала законодавча заборона на переданий сховищ із державної у приватну власність.

Щодо обраного прокурором способу захисту, колегія суддів зазначає таке.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. ст. 15 і 16 ЦК України).

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст.386 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

У даному випадку ефективним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному ст.391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом цивільного захисту сховищем №79964 шляхом повернення такого об`єкту державі в особі Фонду державного майна України.

Правильність наведеного підходу підтверджує Верховний Суд в постанові від 08.11.2023 у справі №918/1141/22, зокрема в пункті 6.42, ухваленої у тотожних правовідносинах, пов`язаних з поновленням прав держави на захисну споруду цивільного захисту.

Так, Верховний Суд зазначив, що відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння.

Отже, колегією суддів Верховного Суду у зазначеній справі у тотожних правовідносинах звернуто увагу судів усіх інстанцій, що негаторний позов (тобто позов власника, спрямований на усунення порушень належних йому правомочностей щодо такого майна, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном) є ефективним способом захисту у випадку протиправного зайняття приватними особами об`єктів, які не можуть передаватись у приватну власність.

З урахуванням того, що на момент виникнення спірних правовідносин існувала законодавча заборона на переданий сховищ із державної у приватну власність, то користування та розпорядження приватним власником сховищем з порушенням законодавства, потрібно розглядати як порушення права власності держави, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідним майном, навіть якщо приватний власник зареєстрував своє «право» приватної власності на цей об`єкт.

Лише держава, в особі її законодавчого органу, є суб`єктом, уповноваженим визначати, які об`єкти цивільних прав підлягають обмеженню у цивільному обороті.

Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається нормативними актами, що мають юридичну силу закону, зокрема Конституцією України, Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Саме законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності Українського народу, державної та комунальної власності у приватній власності. У свою чергу неможливість існування у таких об`єктів приватного власника унеможливлює виникнення у них нового володільця.

Враховуючи правовий титул вказаних об`єктів у разі протиправної передачі їх у приватну власність, таке порушення необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням права держави на володіння відповідним майном.

Цивільне законодавство визначає право володіння як складову повноважень власника (ст. 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (ч. 1 ст. 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах.

Титул і правовий режим обмежено оборотоздатних об`єктів права власності, які не можуть набуватися приватними власниками, встановлений законодавством і до внесення відповідних змін до нього є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий титул зберігається, доти суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права має відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежено оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у приватній власності та у вільному обігу між приватними особами.

Фізичне зайняття обмежено оборотоздатних об`єктів та їх використання особою, яка з огляду на вимоги законодавства не могла набувати прав власності чи користування ними, не позбавляє права володіння ними дійсного власника таких об`єктів, але створює останньому перешкоди у здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном.

Навіть у випадку оформлення права приватної власності на виведені з цивільного обороту об`єкти нерухомого майна, такий власник не набуває статусу одноособового володільця спірним майном, оскільки за Українським народом зберігається його право на майно, що є об`єктом права власності народу, і таке право залишається неприпиненим.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунення існуючих перешкод чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Оскільки згідно із встановленим законами України правовим титулом об`єктів обмеженої оборотоздатності вони не можуть перебувати у приватній власності осіб, а тому і в їх володінні, достатніх правових підстав для подання у подібних правовідносинах віндикаційних позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння та з володіння добросовісного набувача у порядку ст. 387, 388 ЦК України немає.

Слід урахувати, що віндикаційні вимоги є титульними, тобто вказують на існування спору про право власності та вимагають доказування наявності цього права як умови задоволення віндикаційних вимог.

Однак, право власності держави або територіальної громади на зазначені об`єкти установлене законом, а тому не потребує доказування правового титулу, що також вказує на відсутність підстав для використання правових механізмів захисту, передбачених ст. 387, 388 ЦК України.

Натомість, з огляду на правовий режим вказаних об`єктів та законодавчі обмеження щодо їх обороту, тому належним способом захисту є негаторний позов згідно зі ст. 391 ЦК України.

Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння, у зв`язку з чим, на відміну від віндикаційного позову, негаторний може бути заявлений упродовж усього часу тривання порушення нрав на об`єкти згаданої категорії, а не з часу, коли держава в особі відповідного органу довідалася чи могла довідатися про відповідні порушення.

Верховний Суд, розглядаючи справи у спорах, пов`язаних із протиправним переходом у приватну власність об`єктів з обмеженою оборотоздатністю дотримується саме такої правової позиції щодо належного способу захисту в подібних спорах, а саме:

- у постанові від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що позовну вимогу про зобов`язання повернути об`єкт права державної власності слід розглядати як негаторний позов (п. 46);

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс 18) зазначено, що власник майна може вимагати усунення порушення його права власності, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути об`єкт.

Також відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення майна.

Висновки Великої Палати Верховного Суду аналогічного змісту також сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц.

Таким чином, ефективним способом захисту у даному випадку є вимога про повернення ЗСЦЗ державі в особі Фонду державного майна України. За негаторним позовом власник може вимагати усунення порушення його права власності на належне йому майно, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таке майно. Подібний висновок наведений у пункті 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Спір у даній справі виник у зв`язку із тим, що на переконання прокурора спірне майно (ЗСЦЗ №79964) вибуло з володіння держави всупереч вимогам закону, оскільки законом не передбачено можливості приватизації ЗСЦЗ, а отже відсутня воля власника спірного майна на відчуження його у приватну власність, в зв`язку чим прокурор звернувся за захистом до господарського суду із позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 14.04.2004, в частині включення до складу зазначеного об`єкта нерухомого майна захисної споруди цивільного захисту №79964; зобов`язання АТ "Укртелеком" повернути на користь держави, в особі Фонду державного майна України ЗСЦЗ №79964; визнати право власності держави Україна, в особі Фонду державного майна України, на нежитлові приміщення заглибленого складу, які є захисною спорудою цивільного захисту.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (21 ЦК України).

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч.1 ст.393 ЦК України).

Як вже зазначалось, рішенням Виконавчого комітету Дергачівської міської ради від 09.03.2004 №35/4 оформлено право власності та видано свідоцтво про право власності ВАТ "Укртелеком" на 75/100 частини об`єкту нерухомості №20 на пл. Перемоги у м.Дергачі Харківської області.

З урахуванням наведеного, свідоцтво про право власності від 14.04.2004, видане Виконавчим комітетом Дергачівської міської ради, згідно з яким ПАТ «Укртелеком» на праві власності належить частина заглибленого складу, розташованого за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20, не відповідає вимогам ст. 178, 328 ЦК України, ч.2 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна» в частині включення до складу зазначеного об`єкта нерухомого майна захисної споруди цивільного захисту №79964 площею 156,3 кв м.

Верховний Суд в постанові від 20.05.2021 у справі №361/953/16-ц зазначив, що визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно впливає на можливість реалізації прав особи, що його отримала, щодо нерухомого майна, отже доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позову в частині щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності від 14.04.2004 в частині що стосується приміщень захисної споруди цивільного захисту №79964 площею 156,3 кв.м, з яким не погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Верховний Суд у постанові від 20.10.2020 у справі №910/13356/17 виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом.

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає вчинення державної реєстрації факту набуття чи припинення відповідних речових прав на підставі судових рішень про: 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації прав.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта.

Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав суб`єкта, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.

Вищезазначене свідоцтво про право власності від 14.04.2004 стало підставою для реєстрації права власності на комплекс, центр електрозв`язку загальною площею 1719,9 кв.м, розташований за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл. Перемоги, 20 (в тому числі і на заглиблений склад), реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майна №4762494.

Факт існування державної реєстрації права приватної власності ПАТ «Укртелеком» на нерухоме майно з реєстраційним номером №4762494, в тому числі на ЗСЦЗ №79964, за відсутності документів, які підтверджують існування у вказаного Товариства відповідного речового права на зазначену захисну споруду, суперечить самій суті державної реєстрації прав, позаяк правопорядок не може визнавати і підтверджувати право власності, яке не виникло та не існує.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку, що реєстрація права приватної власності ПАТ «Укртелеком» на нерухоме майно не підлягає скасуванню за рішенням суду в частині, що стосується ЗСЦЗ №79964 площею 156,3 кв м.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать:

визнання права власності (стаття 392);

витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387, 388);

усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391);

заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст.386);

визнання незаконним правового акту, що порушує права власника (ст.393);

зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (ст. 1212, 1213) та інші.

Обраний позивачем спосіб захисту має гарантувати практичну та ефективну можливість захисту порушеного права і вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14.01.2015 у справі №6-43166св14 зазначила, що п.1 ч.1 ст.16 ЦК України встановлює, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Цей позов також може поєднуватися з іншими позовами, наприклад, щодо вимог про захист права власності з віндикаційним, негаторним позовом або з позовом про виключення майна з опису або звільнення з-під арешту.

Можливість захисту власником його майнових прав шляхом поєднання різних вимог, зокрема віндикації та вимоги про визнання права власності, підтверджується й практикою Верховного Суду: постанова Верховного Суду від 29.03.2018 у справі №904/4573/16, постанова Верховного Суду України від 22.04.2015 у справі №6-209цс14.

Слід зазначити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 30.01.2019 у справі №569/17272/15, від 19.02.2020 у справі №210/4458/15, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17.

Визначальним у способі захисту порушеного права є його ефективність, тобто здатність відновити порушене право особи за одним остаточним рішенням суду без необхідності подальшого звернення до суду з новим позовом або вчинення інших дій, спрямованих на повне відновлення права, оскільки такий правовий стан не забезпечило судове рішення в його резолютивній частині.

Позовна вимога про визнання права державної власності має забезпечити реальне відновлення порушеного права держави, сприяти усуненню правової невизначеності правового статусу спірного майна та забезпечити позивачу можливість безперешкодної реєстрації права державної власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В даному випадку позовна вимога про визнання права державної власності є взаємопов`язаною з негаторними вимогами про усунення перешкод у реалізації прав власника Держави та забезпечить реальне відновлення порушеного її права, сприятиме усуненню правової невизначеності правового статусу спірного майна та забезпечить позивачу можливість безперешкодної реєстрації права державної власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Щодо застосування судом першої інстанції інституту позовної давності, то колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

З огляду на викладене, суд зобов`язаний у будь-якому випадку, в разі подання заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, розглянути її, і якщо позовна давність спливла - відмовити в позові у зв`язку зі її закінчення за відсутності наведених позивачем поважних причин пропуску вказаного строку.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що факт здійснення публічної державної реєстрації права власності відповідача дванадцять років назад на спірне нерухоме майно підтверджує факт обізнаності держави в особі уповноваженого органу як із фактом реєстрації права власності відповідача на спірне майно, так і з особою, на користь якої здійснена реєстраційна дія із реєстрації права власності. Тож на момент звернення прокурора з позовом, сплинув трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України.

Проте, в цьому ж судовому рішенні місцевий господарський суд зазначив, що з огляду на правовий режим спірного об`єкту нерухомості та законодавчі обмеження щодо його обороту, належним способом захисту є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному ст.391 ЦК України і що саме з таким позовом звернувся представник прокуратури. Як вже зазначалось, такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника (володільця).

Аналогічний правовий висновок наведений у пункті 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння, у зв`язку з чим, на відміну від віндикаційного позову, негаторний позов може бути заявлений упродовж усього часу тривання порушення прав держави на захисну споруду цивільного захисту, а не з часу, коли держава в особі відповідного органу довідалася чи могла довідатися про відповідні порушення.

Таким чином, колегія суддів констатує, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин інститут позовної давності, оскільки прокурором заявлено негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Доводи АТ "Укртелеком", наведені у відзиві на апеляційну скаргу із посиланнями на правову позицію, викладену Верховним Судом, у постанові від 11.09.2024 у справі №906/1052/22, колегія суддів не бере до уваги, оскільки до спірних правовідносин у справі, що розглядається, враховуючи характер цих правовідносин, підлягають застосуванню висновки Великої Палати Верховного Суду (постанова від 12.09.2023 у справі №910/8413/21), які в силу норм процесуального права мають перевагу над висновками колегії суддів Касаційного господарського суду. Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Верховного Суду, а тому у цьому разі судом враховано саме постанову від 11.12.2024 у справі №927/1089/23, ухвалену у подібних правовідносинах.

Отже, доводи апеляційної скарги отримали своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення Господарського суду Харківської області від 17.12.2024 у справі №922/3535/24 і спростовують висновки суду першої інстанцій про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Згідно частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської області прокуратури слід задовольнити, в свою чергу, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, рішення Господарського суду Харківської області від 17.12.2024 у справі №922/3535/24 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Судові витрати зі сплати судового збору в судах першої та апеляційної інстанцій, на підставі положень статей 123, 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської області прокуратури задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 17.12.2024 у справі №922/3535/24 скасувати.

Прийняти нове рішення по справі, яким позов задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 14.04.2004, видане Виконавчим комітетом Дергачівської міської ради, в частині заглибленого складу загальною площею 156,3 кв.м, який є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером №79964, розташований за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20.

Зобов`язати АТ "Укртелеком" () повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України () нежитлові приміщення заглибленого складу загальною площею 156,3 кв.м, які є захисною спорудою цивільного захисту №79964, розташованою за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20.

Визнати право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України () на нежитлові приміщення заглибленого складу загальною площею 156,3 кв.м, які є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером №79964, розташованим за адресою: Харківська область, м.Дергачі, пл.Перемоги, 20.

Стягнути з Акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м.Київ, бульвар Шевченка, 18, ) на користь Дергачівської окружної прокуратури (62303 Харківська область, Харківський район, м. Дергачі вул. 1 Травня, 63, ) 38.206,90 грн судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м.Київ, бульвар Шевченка, 18, ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м.Харків, вул.Богдана Хмельницького, 4, ) 45.848,28 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Східний апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18.02.2025

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя О.Є. Медуниця

Суддя О.О. Радіонова