ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2025 р. Справа№ 910/8557/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Служби безпеки України

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 року (повний текст складено та підписано 15.10.2024 року)

у справі № 910/8557/24 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Служби безпеки України

до Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "Спецтехноекспорт"

про стягнення 239 807,91 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Служба безпеки України (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача 239 807,91 грн штрафних санкцій, яких: 66 878,70 грн - штраф, 172 929,21 грн - пеня.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами 26.10.2021 року державного контракту № 21/161.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 року у справі №910/8557/24 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Служба безпеки України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 року у справі №910/8557/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за твердженням представника скаржника, позивач виконав свої фінансові зобов`язання, здійснивши попередню оплату у розмірі 100% від суми замовлення, при цьому відповідач лише 07.08.2023 року здійснив поставу продукції.

При цьому, скаржник вказав, що попередня оплата за рахунок державного бюджету здійснюється на встановлений договором термін виконання зобов`язання, який фіксується Державною казначейською службою. Таким чином має місце засвідчений факт порушення бюджетного законодавства, який виявився у порушенні термінів здійснення попередньої оплати з причини невиконання відповідачем зобов`язань з поставки товару.

Аналізуючи надані позивачем докази у взаємодії із положеннями чинного законодавства можна прийти до очевидного висновку, що в даному випадку відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань у строк, встановлений договором.

Також, скаржник зауважив, що суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав до суду примірників направлених відповідачу претензій та підтвердження їх направлення відповідачу, хоча в матеріалах справи міститься підтвердження направлення претензій на адресу відповідача (копія опису вкладення у цінний лист 050), а також пояснення СБУ України про те, що претензії були виготовлені в одному примірнику і відправлені позивачу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2024 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2024 року апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 року у справі №910/8557/24 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду докази, які підтверджують сплату судового збору у розмірі 5 395,68 грн.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Служби безпеки України на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 року у справі №910/8557/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

06.12.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 року у справі №910/8557/24 без змін.

При цьому, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, відповідно до якого Господарський суд міста Києва мав дослідити, перевірити та встановити порушення підприємством умов Державного контракту №21/161 від 26.10.2021 року, а також не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у підприємства обов`язку поставити товари оборонного призначення саме у строк до 05.09.2022 року, оскільки предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас, за твердженням представника відповідача, надані позивачем в якості обґрунтування докази листування між замовником та виконавцем є неналежними доказами, оскільки в відповідних листах, а ні у наданому протоколі порушення бюджетного законодавства від 10.10.2022 року №1 - не міститься чіткої та однозначної інформації про досягнення між сторонами згоди щодо кінцевого строку поставки продукції за контрактом саме до 05.09.2022 року.

Враховуючи викладене, представник відповідача зауважив, що Господарський суд міста Києва був позбавлений можливості встановити обґрунтованість проведених позивачем нарахувань штрафних санкцій, та встановити дійсні періоди прострочення підприємством виконання його зобов`язання з поставки товарів оборонного призначення.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що 26.10.2021 року між ним та відповідачем був укладений державний контракт № 21/161 (далі - контракт) на виконання державного оборонного замовлення на 2021 рік на загальну суму 955 410,00 грн.

На виконання взятих на себе обов`язків за Контрактом СБУ відповідно до платіжного доручення від 09.12.2021 року № 1070 сплатило на користь відповідача (постачальника за цим Контрактом) суму попередньої оплати погодженого сторонами товару в розмірі 100 % його вартості, що становить 955 410,00 грн та складає ціну вищенаведеного договору.

В порушення умов укладеного між сторонами Контракту Підприємство у встановлений цією угодою строк, а саме до 05.09.2022 року, передбачений договором товар на користь позивача не поставило, передавши СБУ означену продукцію в повному обсязі лише 07.08.2023 року на підставі відповідного акту приймання-передачі від 07.08.2023 року та видаткової накладної від 07.08.2023 року № 304.

Так, за твердженням позивача, відповідно до пунктів 4.1, 7.2.1 Контракту за порушення строків поставки Підприємство зобов`язане сплатити СБУ пеню в розмірі 0,1 % ціни продукції, з якої допущено прострочення виконання зобов`язання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів - додатково сплатити штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, які виникли між учасниками даної справи щодо виконання Державного контракту від 26.10.2021 року № 21/161 на виконання державного оборонного замовлення на 2021 рік, регулюються положеннями чинного законодавства про поставку.

Так, згідно з приписами ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Так, в обґрунтування пред`явлених вимог про стягнення з відповідача нарахованих штрафних санкцій, позивач посилався на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Контрактом щодо своєчасної поставки погодженого сторонами товару в строк до 05.09.2022 року.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції матеріали справи не містять, ні укладеного між сторонами Контракту, ні додаткових угод до останнього.

При цьому, колегія суддів встановила, що позивачем не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів, які б свідчили про дійсне погодження сторонами кінцевого строку поставки Підприємством позивачу товару до 05.09.2022 року.

Так, за твердженням скаржника, внаслідок широкомасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24.02.2022 року, згідно з рішенням керівництва СБУ (з метою недопущення витоку таємної та службової інформації в умовах правового режиму воєнного стану) у військовій частині НОМЕР_1 СБ України були знищені всі документальні матеріали, що відображали службову діяльність цього підрозділу, в тому числі примірник державного контракту від 26.10.2021 року № 21/161 (з додатковими угодами до нього), а також вся створена до 24.02.2022 року документація щодо виконання означеного правочину (листування, претензії тощо).

З метою пошуку примірника (копії) Контракту та додаткових угод до нього військовою частиною в/ч НОМЕР_1 СБУ були надіслані відповідні запити на адресу Державної служби експортного контролю України (від 13.09.2022 року № ВС-3841 та від 21.09.2022 року № ВС-4041), а також до Управління Державної казначейської служби України у Голосіївському районі (від 21.09.2023 року № 28/ВС-4129).

Проте, відповідь на означені запити Державна служба експортного контролю України (лист від 23.11.2022 року № 4973/34-22) повідомила СБУ про те, що державні контракти, які скеровувалися Підприємством до Держекспортконтролю мають гриф "Таємно" та зберігалися у режимно-секретному секторі служби. У той же час, у зв`язку з військовою агресією російської федерації таємні документи, які перебували у Держекспортконтролі, 24.02.2022 року в установленому порядку були знищені.

Управління Державної казначейської служби України у Голосіївському районі листом від 06.10.2023 року № 02-11-10/1005 повідомило позивача про те, що збереження в органах Казначейства підтвердних документів (як у паперовому, так і в електронному вигляді) після реєстрації відповідних бюджетних зобов`язань нормативно-правовими актами України не передбачено.

Водночас, наявний у відповідача другий примірник оригіналу Контракту, у зв`язку з виникненням прямої загрози захоплення військовими формуваннями російської федерації матеріальних носіїв секретної інформації та Плану забезпечення режиму секретності у разі введення правового режиму воєнного або надзвичайного стану (особливий період), було знищено на підставі рішення керівника Підприємства про знищення МНСІ/МНІ, взятих на облік в РСВ Підприємства, згідно з актом про знищення від 26.02.2022 року № 12вс-2022.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що сторони вичерпали усі наявні в них можливості отримати такий оригінал чи копію для подання їх до суду.

Щодо твердження скаржника, що аналізуючи надані позивачем докази у взаємодії із положеннями чинного законодавства можна прийти до очевидного висновку, що в даному випадку відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань у строк, встановлений договором, колегія суддів відзначає наступне.

Так, за твердженням позивача, 08.09.2022 року останній направив на адресу Підприємства претензію з вимогою сплатити штрафні санкції (за порушення строку поставки - 05.09.2022 року).

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не мітять вищенаведеної претензії, доказів направлення останньої на адресу відповідача 08.09.2022 року, тобто безпосередньо після закінчення кінцевого строку поставки товару за контрактом.

У той же час, матеріали справи містять копію адресованого позивачем відповідачу листа від 12.10.2022 року № 28/ВС-4473, в якому СБУ, посилаючись на повномасштабні військові дії, спричинені нападом російської федерації на Україну, вказала на виникнення гострої потреби у належній до поставки за Контрактом продукції та просила відповідача пришвидшити виконання взятих на себе зобов`язань з поставки продукції оборонного призначення або повернути отримані від СБУ грошові кошти попередньої оплати, в разі відсутності можливості поставити товар.

Листом від 21.10.2022 року № 28/ВС-4654 позивач з метою пришвидшення поставки необхідної оборонної продукції повідомив відповідача про наявність у СБУ пропозиції про поставку за імпортом з Республіки Болгарія аналогічної оборонної продукції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська бронетехніка", що свідчить про можливість здійснити поставку необхідної оборонної продукції незалежно від відмови Республіки Угорщини. Також, позивач повідомив відповідача про те, що внаслідок порушення останнім строків поставки продукції, зокрема за Контрактом, в/ч НОМЕР_1 СБ України розпочато претензійну роботу та надіслано претензії.

У відповідь на означене звернення Підприємство направило позивачу лист від 26.10.2022 року № 31.43/1223/5430-22, в якому запропонувало розглянути можливість проведення спільної робочої наради, а також для належного розгляду претензій просило надати відповідачу копії відповідних державних контрактів (у тому числі Контракту) з додатками та додатковими угодами до них, у зв`язку зі знищенням відповідачем наявних у нього примірників. Аналогічне прохання було викладене Підприємством (відповідачем) в адресованому покупцю листі від 28.11.2022 року № 31.43/1223/6073-22 (наявні в матеріалах справи).

В подальшому, відповідач звернувся до позивача з листом від 28.10.2022 року № 31.43/1223/5516-22 з проханням надати банківські реквізити для подальшого повернення в/ч НОМЕР_1 СБ України коштів передоплати, отриманих від СБУ, в тому числі, на виконання Контракту.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач направив на адресу відповідача лист від 21.11.2022 року № 28/ВС-5323, в якому запропонував надати відповідь за результатами опрацювання направлених в/ч НОМЕР_1 СБ України претензій, а також повідомити, чи зверталося Підприємство до згаданого в листі позивача від 21.10.2022 року № 28/ВС-4654 постачальника з метою пошуку продукції, передбаченої державними контрактами (а.с. 16).

22.11.2022 року відповідач звернувся до позивача з листом №31.43/1223/6026-22 із запитом щодо надання банківських реквізитів для подальшого повернення коштів, отриманих у вигляді попередньої оплати за спірним державним Контрактом.

Крім того, 28.11.2022 року відповідач повторно звернувся до позивача з листом №31.43/1223/6073-22, із запитом щодо надання банківських реквізитів для подальшого повернення коштів, отриманих у вигляді попередньої оплати за спірним державним Контрактом, та зокрема, зазначив, що всі претензії в/ч НОМЕР_1 не можуть бути розглянуті до отримання державних контрактів, оскільки не може бути встановлений навіть визначений за контрактом строк поставки виробів і, як наслідок, перевірена обґрунтованість вимог пред`явника претензії.

Командир військової частини № НОМЕР_1 направив відповідачу лист від 19.12.2022 року №28/ВС-6114 в якому, зокрема зазначив, що військова частина очікує продукцію, що була оплачена, а відмова від розгляду та задоволення претензійних вимог СБ України є необґрунтованою і помилковою.

Листом від 23.12.2022 року № 31.43/1223/6470-22 Підприємство повторно просило покупця розглянути можливість проведення спільної наради за участі керівництва сторін для обговорення питань, що стосуються стану виконання державних контрактів.

За результатами проведеної 20.01.2023 року робочої зустрічі керівництва в/ч НОМЕР_2 України та Підприємства останніми складено відповідний протокол, яким зафіксовано згоду контрагентів щодо здійснення відповідачем поставки належної за умовами державних контрактів продукції частинами, з урахуванням пріоритету в окремих її видах. Крім того було зафіксовано повідомлення про неминучість нарахування штрафних санкцій, як те вимагається чинним законодавством України та зауважено про необхідність надання письмової відповіді на листи в тому числі претензії надіслані до ДПДГЗП «Спецтехноекспорт» раніше (а.с 26).

31.01.2023 року Командир військової частини № НОМЕР_1 направив на адресу відповідача претензію про поставку продукції та сплату штрафних санкцій нарахованих станом на 27.01.2023 року в сумі 204457,74 грн, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовою накладною №050 (наявна в матеріалах справи).

Твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав до суду примірників направлених відповідачу претензій та підтвердження їх направлення відповідачу, хоча в матеріалах справи міститься підтвердження направлення претензій на адресу відповідача (копія опису вкладення у цінний лист 050), колегія суддів не визнає переконливими доводами, оскільки даний висновок суду першої інстанції був зроблений щодо претензії позивача направлену за твердженням останнього відповідачу 08.09.2022 року.

При цьому, твердження скаржника, що претензії були виготовлені в одному примірнику і відправлені позивачу, не спростовують висновків суду.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ні в означених листах сторін, ні в інших наявних у матеріалах справи документах (у тому числі наданому позивачем протоколі про порушення бюджетного законодавства від 10.10.2022 року № 1) не міститься чіткої та однозначної інформації про досягнення між сторонами згоди щодо кінцевого строку поставки продукції за контрактом саме до 05.09.2022 року, або пред`явлення вимоги відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, тоді як бюджетні зобов`язання СБУ не входять до безпосереднього предмета доказування у даній справі.

Посилання позивача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 02.06.2021 року № 614 "Деякі питання державного оборонного замовлення на 2021 рік" (далі - постанова), за якими в умовах особливого періоду, надзвичайного стану, проведення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у державних контрактах на закупівлю, модернізацію та ремонт озброєння, військової і спеціальної техніки може передбачатися попередня оплата на строк не більш як дев`ять місяців на умовах, які визначаються державним замовником з урахуванням необхідності задоволення нагальних потреб, наявності фінансування витрат та обґрунтування проведення такої оплати виконавцями оборонного замовлення, також безумовно не свідчать про письмове погодження сторонами Контракту строку поставки товару за цим правочином саме до 05.09.2022 року.

При цьому, колегія відзначає, що п. 17 затвердженого Постановою Типового державного контракту на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням, за змістом якого сторони мають право коригувати строк поставки і приймання продукції шляхом внесення змін до цього Контракту.

За таких обставин, суд позбавлений можливості встановити обґрунтованість проведених позивачем нарахувань штрафних санкцій та встановити дійсні періоди прострочення Підприємством виконання його зобов`язання з поставки погодженої сторонами оборонної продукції.

В обґрунтування пред`явлених у даній справі вимог, СБУ вказувала на те, що застосовані нею штрафні санкції, передбачені умовами контракту, за своїм змістом повністю відповідають положенням ст. 231 Господарського кодексу України.

У той же час, умовами ст. 231 Господарського кодексу України передбачено застосування за порушення строків виконання господарського зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а також штрафу в розмірі 7 % вказаної вартості (за прострочення понад тридцять днів) лише у випадку, якщо інше не передбачено, зокрема, договором.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, останні не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції ані суду апеляційної інстанції ні оригіналу, ні копій укладеного між сторонами контракту, що давали б суду можливість встановити дату з якого часу починається прострочення та пересвідчитися у погодженні сторонами відповідних розмірів штрафних санкцій.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява № 16404/03) від 19.02.2009 року зазначається, що хоча ст. 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження наявності у відповідача обов`язку поставити продукцію оборонного призначення за Контрактом саме до 05.09.2022 року, або інший строк відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, а відтак і дійсного періоду прострочення Підприємством виконання означеного зобов`язання, а також обґрунтованості застосування до відповідача відповідальності у вигляді пені в розмірі 0,1 % вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, і штрафу в розмірі 7 % вказаної вартості.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 року у справі № 910/8557/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 року у справі №910/8557/24 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/8557/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко