ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року Справа № 924/704/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Маціщук А.В. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

прокурор: Сачук І.Р.

позивача: не з`явився;

відповідача: Савченко О.В.;

третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 жовтня 2024 року у справі №924/704/24 (повний текст складено 17 жовтня 2024 року, суддя Гладюк Ю.В.)

за позовом Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Хмельницької обласної державної адміністрації

до Староушицької селищної ради

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Національний природний парк "Подільські Товтри"

про скасування державної реєстрації земельної ділянки та речових прав на неї

ВСТАНОВИВ:

Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Староушицької селищної ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Національний природний парк "Подільські Товтри" про визнання незаконною та скасування у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:005:0218, площею 0,1742 га та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна усіх зареєстрованих щодо даної земельної ділянки речових прав та їх обтяжень, державну реєстрацію права комунальної власності Староушицької селищної ради на земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0218 площею 0,1742 га, що розташована на території Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району (реєстраційний номер об`єкта: 224, дата державної реєстрації: 26 липня 2021 року, номер запису про право власності: 43227299).

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 09 жовтня 2024 року у справі №924/704/24 відмовлено у позові Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Хмельницької обласної державної адміністрації до Староушицької селищної ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Національний природний парк "Подільські Товтри" про скасування державної реєстрації земельної ділянки та речових прав на неї.

Вказане рішення мотивоване тим, що за встановлених у цій справі обставин, спрямованість заявлених позовних вимог щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки та речових прав на неї є неефективною, оскільки при задоволенні позову не відновлюється порушене право третьої особи Національного природного парку "Подільські Товтри".

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 жовтня 2024 року у справі №924/704/24 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що підставою звернення до суду з вказаним позовом слугували встановлені обставини неправомірної державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку, що здійснені в порушення вимог земельного та екологічного законодавства, у зв`язку з чим вони підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Так, органами прокуратури області встановлено факт незаконної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номер :04:005:0218, площею 0,1742 га, частина якої площею 0,1086 га є землями державної власності Хмельницької обласної державної адміністрації, що перебувають в постійному користуванні НПП "Подільські Товтри".

Прокурор зауважує, що з моменту реєстрації (06 травня 2003 року) в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №1 земельних ділянок площею 391,1300 га, 79,28 га та 7,1300 га, які знаходяться за адресою: Кам`янець-Подільський район, Староушицька селищна рада, відповідно до зазначеного державного акта Хмельницька обласна державна адміністрація набула право державної власності на зазначені земельні ділянки, а в Національного природного парку "Подільські Товтри" виникло право постійного користування. Наразі, в Державному земельному кадастрі за заявою власника Хмельницької обласної державної адміністрації сформовано земельну ділянку площею 391,1300 га, га з кадастровим номером :05:007:0041 для збереження та використання національних природних парків (04.03) відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ 002535. Відомості про речові права Хмельницької обласної державної адміністрації 17 листопада 2023 року внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Попри це, 26 липня 2021 року за заявою Староушицької селищної ради здійснено державну реєстрацію права комунальної власності з кадастровим номером :04:005:0218 площею 0,1742 га, шо частково накладається на землі державної власності природно-заповідного фонду, що перебувають в постійному користуванні НПП "Подільські Товтри".

Апелянт звертає увагу, що у межах справи №924/250/22 встановлено, що частина спірної земельної ділянки площею 0,1086 га із загальної її площі 0,1742 га, яка визначена комунальною власністю, була і залишається територією природно-заповідного фонду та, ураховуючи положення статті 150 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття рішення), належить до особливо цінних земель, які відповідно до статті 20 Закону України "Про природно заповідний фонд України" вилучені із господарського використання, що окрім усього підтверджується і долученими до справи прокурором належними і допустимими доказами. Обставини належності земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0218 до земель природно-заповідного фонду також встановлено Хмельницьким апеляційним судом в постанові від 14 лютого 2024 року у справі №676/91/22.

На переконання прокурора, приймаючи оспорюване рішення, судом в частині належності та ефективності способу захисту не враховано тієї обставини, що на даний час, в Державному земельному кадастрі містяться відомості щодо координат меж земельної ділянки природно-заповідного фонду державної власності Хмельницької обласної державної адміністрації площею 391,1300 га з кадастровим номером :05:007:0041 та координат меж спірної земельної ділянки комунальної власності Староушицької селищної ради площею 0,1742 га з кадастровим номером :04:005:0218, які накладаються. При цьому, до того часу, поки в Державному земельному кадастрі продовжуватиме розміщуватися інформація про земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0218 з таким цільовим призначенням та формою власності, які суперечать дійсним, такі дані в розумінні статті 20 Закону України "Про державний земельний кадастр" є офіційними. Враховуючи викладене, для забезпечення Хмельницькій обласній державній адміністрації реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з одночасним скасуванням (припиненням) усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки. При цьому скасування реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :04:005:0218 в Державному земельному кадастрі є ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки частина спірної земельної ділянки входить до єдиного масиву земель, що сформовані в земельну ділянку площею 391,1300 та з кадастровим номером :05:007:0041 державної власності та усуває стан юридичної невизначеності щодо її власника та цільового призначення.

Апелянт зазначає, що 17 листопада 2023 року відомості про речові права Хмельницької обласної державної адміністрації щодо земельної ділянки з кадастровим номером :05:007:0041, у складі яких перебуває частина земельної ділянки площею 0,1086 га, що неправомірно перебуває також у складі земельної ділянки з кадастровим номером :04:005:0218, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому позовна вимога про повернення спірної земельної ділянки не заявлялась.

Листом №924/704/24/7431/24 від 12 листопада 2024 року матеріали справи було витребувано з Господарського суду Хмельницької області.

18 листопада 2024 року до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №924/704/24.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 листопада 2024 року у справі №924/704/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 жовтня 2024 року у справі №924/704/24 та призначено дату судового засідання на 15 січня 2025 року.

29 листопада 2024 року до Північно-західного апеляційного господарського суду через "Електронний суд" від представника Староушицької селищної ради - адвоката Савченко Оксани Володимирівни надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02 грудня 2024 року у справі №924/704/24 задоволено клопотання представника Староушицької селищної ради - адвоката Савченко Оксани Володимирівни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 січня 2025 року у справі №924/704/24 розгляд апеляційної скарги відкладено на 22 січня 2025 року об 12:00 год.

Безпосередньо в судовому засіданні 22 січня 2025 року прокурор повністю підтримала вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі. Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 263 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав. В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник Староушицької селищної ради проти апеляційної скарги заперечила, вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Колегія суддів, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з інформаційною довідкою №387408298 від 18 липня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 26 липня 2021 року була проведена державна реєстрація права комунальної власності Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області на земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0218 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, номер запису про право власності: 43227299). Підставою для державної реєстрації права комунальної власності на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28 квітня 2021 року №1423-ІХ.

Рішенням шістнадцятої (позачергової) сесії восьмого скликання Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 28 липня 2021 року №7 на підставі пункту 24 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" земельну ділянку державної власності з кадастровим номером :04:005:0218 площею 0,1742 га визначено комунальною власністю із цільовим призначенням для сінокосіння і випасання худоби (01.08) (пункт 1 рішення).

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 29 серпня 2023 року у справі №924/250/22, яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 січня 2024 року, визнано недійсним пункт 1 рішення Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області №7 від 28 липня 2021 року про визначення комунальною власністю земельної ділянки державної власності з кадастровим номером :04:005:0218, площею 0,1742 га. для сінокосіння і випасання худоби.

На замовлення Хмельницької обласної державної адміністрації Державним підприємством "Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо державної інвентаризації земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, на території Староушицької селищної ради, Слобідко-Кульчієвецької та Жванецької сільських рад Кам`янець-Подільського району та 28 серпня 2023 року до Державного земельного кадастру внесено відомості про державну реєстрацію земельної ділянки площею 391,1300 га, кадастровий номер :05:007:0041, для збереження та використання національних природних парків (04.03).

До матеріалів справи прокурором також долучено копію Поземельної книги на земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0218 без відомостей про координати поворотних точок меж об`єктів Державного земельного кадастру, Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :05:007:0041, кадастровий план із схематичним зображенням земельних ділянок, схема перетину земельної ділянки з кадастровим номером :05:007:0041, рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій №71893836 від 04 березня 2024 року.

Листом №12-972-22 від 28 травня 2024 року Хмельницькою обласною прокуратурою повідомлено Хмельницьку обласну військову адміністрацію про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства та з`ясовано питання щодо реалізації наданих законом повноважень у сфері охорони навколишнього природного середовища та намірів на відповідне судове реагування.

У відповіді від 28 травня 2024 року №12-972-22 Хмельницька обласна військова адміністрація зазначила, що такі заходи не вживалися та не будуть вживатись.

У повідомленні №12-221вих-24 від 22 липня 2024 року, адресованому Хмельницькій обласній військовій адміністрації, на підставі частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокуратурою повідомлено про намір здійснення прокурором представництва в суді законних інтересів держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації Хмельницької обласної державної адміністрації) шляхом пред`явлення до Господарського суду Хмельницької області позову щодо скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну з кадастровим номером :04:005:0218, а також відомостей про неї у Державному земельному кадастрі.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо права прокурора на звернення до суду в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації, суд зазначає таке.

Частиною 3 статті 4 ГПК України передбачено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частинами 4, 5 статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08 квітня 1999 року Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Прокурор доводить, що подання Хмельницькою обласною прокуратурою позовної заяви обумовлено необхідністю відновлення та захисту порушених інтересів держави, які полягають у неухильному дотриманні режиму охорони та використання об`єкта природно-заповідного фонду.

Системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08 квітня 1999 року).

Згідно із пунктом а) частини 1 статті 20-4 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" до компетенції обласних державних адміністрацій відноситься забезпечення реалізації державної політики у сфері заповідної справи, формування, збереження та використання екологічної мережі, здійснення управління та регулювання у сфері охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду України на відповідній території, а тому наділено правом звертатись до суду у цих правовідносинах.

Крім того, відповідно до частин 3, 5 статті 16 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державними органами управління в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, а на території Автономної Республіки Крим - орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища та інші державні органи, до компетенції яких законами України віднесено здійснення зазначених функцій.

Згідно з частиною 5 статті 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами 3, 4, 8 цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та природно-заповідного фонду, повноваженнями на розпорядження нею, а також і на захист інтересів держави наділена Хмельницька обласна військова адміністрація (Хмельницька обласна державна адміністрація).

Хмельницькою обласною прокуратурою листом №12-972-22 від 28 травня 2024 року повідомлено Хмельницьку обласну військову адміністрацію про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства та з`ясовано питання щодо реалізації наданих законом повноважень у сфері охорони навколишнього природного середовища' та намірів на відповідне судове реагування. Крім того, обласна державна адміністрація була позивачем у справі № 924/250/22 та обізнана про результати судового розгляду.

З отриманої відповіді від 28 травня 2024 року № 12-972-22 вбачається, що такі заходи не вживалися та не будуть вживатись.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18.

З урахуванням змісту визначених прокурором підстав позову (обґрунтування в позовній заяві порушення інтересів держави та необхідність їх захисту), а також бездіяльністю позивача стосовно звернення до суду, колегія суддів вважає, що прокурор мав право на звернення із цим позовом в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації.

Щодо вимог про визнання незаконною та скасування у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:005:0218, площею 0,1742 га та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна усіх зареєстрованих щодо даної земельної ділянки речових прав та їх обтяжень, державну реєстрацію права комунальної власності Староушицької селищної ради на спірну земельну ділянку, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 Цивільного кодексу України, і їх перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб з передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити з його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі №554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) зроблено висновок про те, що задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц (пункт 36), від 22 вересня 2020 року у справі №127/18934/18).

Суд акцентує увагу на тому, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №242/68/19, яку суд вважає за необхідне застосувати відповідно до положень частини четвертої статті 236, статті 300 ГПК України, зокрема, щодо принципів судового розгляду при вирішенні судом спорів.

Отже, у спорах щодо захисту прав на землю у визначенні предмета позову, як способу захисту права та законного інтересу, слід враховувати положення спеціальної норми статті 152 Земельного кодексу України, а також статті 2 та 5 ГПК України.

З огляду на встановлені статтею 152 Земельного кодексу України способи захисту прав на земельні ділянки та визначені статтями 2, 5 ГПК України вимоги щодо ефективності способу захисту права і законного інтересу, позивач у спорі про захист прав (законного інтересу) на земельну ділянку може пред`явити будь - яку позовну вимогу, а суд може захистити порушене право (законний інтерес) у заявлений спосіб за умови, що такий спосіб захисту прав (законного інтересу) на земельну ділянку, обраний позивачем, відновлює (захищає) порушене право (законний інтерес) позивача або нівелює негативні для нього наслідки у зв`язку з порушенням права (законного інтересу), тобто, є ефективним способом захисту і виключає у подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права (законного інтересу).

У справі, що переглядається, прокурор вважає, що існування державної реєстрації спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:005:0218 площею 0,1742 га на праві комунальної власності за Староушицькою селищною радою як земель водного фонду, цільове призначення якої визначено - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, яка знаходиться в межах земель природно -заповідного фонду державної власності Хмельницької обласної державної адміністрації та перебуває у постійному користуванні НПП "Подільські Товтри" створює стан юридичної невизначеності щодо режиму її охорони та створює загрозу її збереженню. Крім того, звертає увагу, що існує накладка земельних ділянок з кадастровими номерами :04:005:0218 та :05:007:0041, що перешкоджає власнику у її використанні. Прокурор формулює позовну вимогу як скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з одночасним скасуванням (припиненням) усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 Земельного кодексу України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Статтею 43 Земельного кодексу України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 44 Земельного кодексу України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва. Заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення. Залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети і необхідного режиму охорони: заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні; пам`ятки природи поділяються на комплексні, пралісові, ботанічні, зоологічні, гідрологічні та геологічні. Пам`ятки природи можуть розташовуватися на території інших об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Відповідно до частини п`ятої статті 53 Закону території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

У статті 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктами "а", "в" частини третьої статті 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до пункту г) частини першої статті 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель належать, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

Відповідно до частини другої статті 150 Земельного кодексу України земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Погодження питань, пов`язаних з вилученням особливо цінних земель, відповідно до статті 6 Земельного кодексу України належить до повноважень Верховної Ради України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі №554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), абзац п`ятий пункту 143).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі №554/10517/16-ц дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов. Водночас зазначено, що неправомірні рішення про передачу земель природоохоронного призначення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані.

Держава або територіальна громада не втрачають володіння земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, які за законом не можуть бути передані у приватну власність у разі такого їх передання фізичним або юридичним особам і державної реєстрації за останніми права власності. У цих випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України) шляхом її повернення власникові.

Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 Земельного кодексу України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти "а" і "б" частини першої статті 91, пункти "а" і "б" частини першої статті 96 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункт 127), від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 117), від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.75)).

Повернення спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними суспільними, екологічними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірних ділянок. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу таких ділянок є необхідною умовою їх використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту природно-заповідного фонду.

Прокурор у справі доводить, що існування державної реєстрації спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:005:0218 площею 0,1742 га на праві комунальної власності за Староушицькою селищною радою як земель водного фонду, цільове призначення якої визначено - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, яка знаходиться в межах земель природно - заповідного фонду державної власності Хмельницької обласної державної адміністрації та перебуває у постійному користуванні НПП "Подільські Товтри" створює стан юридичної невизначеності щодо режиму її охорони та створює загрозу її збереженню. Крім того, звертає увагу, що існує накладка земельних ділянок з кадастровими номерами :04:005:0218 та :05:007:0041, що перешкоджає власнику у її використанні.

З дослідженого колегією суддів вбачається, що частина спірної земельної ділянки площею 0,1086 га із загальної її площі 0,1742 га, яка визначена комунальною власністю, була і залишається територією природно-заповідного фонду. Вказане підтверджується обставинами справи №924/250/22 за позовом Першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації до Староушицької селищної ради, за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Національного природного парку "Подільські Товтри", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області №7 від 28 липня 2021року "Про визначення комунальною власністю земельної ділянки державної власності з кадастровим номером :04:005:0218, площею 0,1742 га для сінокосіння і випасання худоби".

Обставини належності земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0218 до земель природно-заповідного фонду також встановлено Хмельницьким апеляційним судом в постанові від 14 лютого 2024 року у справі №676/91/22.

Враховуючи такі обставини, прокурором сформульовано позовні вимоги як скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з одночасним скасуванням (припиненням) усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки.

Прокурор доводить, що обраний ним спосіб захисту права є ефективним, призведе до відновлення порушених прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, місцевий господарський суд, дійшов загалом обґрунтованого висновку, що заявлені прокурором вимоги про скасування державної реєстрації права та скасування державної реєстрації земельної ділянки не призведуть до відновлення порушеного права власника, не усунуть перешкод Хмельницькій обласній державній адміністрації у користуванні земельними ділянками природоохоронного призначення.

При зверненні до суду прокурор не заявив вимогу про усунення перешкод власнику земельних ділянок у користуванні ними шляхом повернення спірних земельних ділянок.

Належний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18.

Задоволення вимог прокурора про скасування державної реєстрації права та скасування державної реєстрації земельної ділянки, за відсутності вимоги про повернення спірної земельної ділянки з незаконного володіння, не призведе до належного захисту та відновлення прав Хмельницької обласної державної адміністрації на користування земельними ділянками природоохоронного призначення. Вказані вимоги можуть розглядатися як похідні від основної вимоги про повернення земельної ділянки.

З урахуванням зазначеного, за встановлених обставин у цій справі, заявлених прокурором вимог, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відмову у задоволенні позову, а також з тим, що прокурор не позбавлений права на звернення до суду зокрема з позовом про усунення у користуванні земельними ділянками природоохоронного призначення перешкод шляхом їх повернення, що призведе до ефективного відновлення порушених прав позивача. Вимогу про усунення перешкод територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20 листопада 2024 року у справі №337/42/23, від 15 січня 2025 року у справі №748/3383/23.

Місцевий господарський суд врахував сталу та послідовну практику Великої Палати Верховного Суду та дійшов правильного висновку про те, що скасування державної реєстрації земельних ділянок не є належним способом захисту та суперечить імперативним вимогам закону, а тому доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду у справі №734/1560/20, колегія суддів зазначає, що у цій справі, в якій подано апеляційну скаргу, та у зазначеній справі відмінні фактичні обставини справи, підстави позовів, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин. Така відмінність є істотною, що вливає на результат вирішення спору.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що прокурору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновок суду першої інстанції про необхідність відмови у позові.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі статтею 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 18 жовтня 2024 року у справі №924/704/24 без змін.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 жовтня 2024 року у справі №924/704/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 жовтня 2024 року у справі №924/704/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №924/704/24 повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "06" лютого 2025 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Василишин А.Р.