ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2025 р. Справа№ 910/7625/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 (повний текст складено 10.09.2024)

у справі №910/7625/24 (суддя Марченко О.В)

за позовом Приватної науково-виробничої компанії "Інтербізнес"

до Державної служби України з безпеки на транспорті

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Запорізький відділ державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

про стягнення 17 272,58 грн,

УСТАНОВИВ:

Приватна науково-виробнича компанія «Інтербізнес» звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення з Державного бюджету України на користь компанії в особі Філії «Запорізька» 17 272,58 грн безпідставно сплачених коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що: в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті від 24.04.2023 №356380 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн позивачем було сплачено на користь Державного бюджету України кошти у сумі 17 000 грн; проте рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023 зі справи №280/2984/23 визнано протиправною та скасовано постанову від 24.04.2023 №356380, у зв`язку з чим кошти у сумі 17 000 грн є такими, що безпідставно утримані, та підлягають стягненню на користь позивача згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України; у зв`язку з примусовим виконанням протиправної постанови Приватна науково-виробнича компанія «Інтербізнес», зокрема, понесла оплату мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 272,58 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 у справі №910/7625/24 позов Приватної науково-виробничої компанії "Інтербізнес" задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України на користь Приватної науково-виробничої компанії "Інтербізнес" 17 000 грн безпідставно утриманих коштів; стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Приватної науково-виробничої компанії "Інтербізнес" 2 980 грн судового збору і 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів у сумі 17 000 грн.

При цьому господарський суд першої інстанції відмовив у задоволені вимоги позивача стосовно стягнення з Державного бюджету України 272,58 грн, які були стягнуті Запорізьким відділом державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції як мінімальні витрати виконавчого провадження в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 у зв`язку з тим, що належним відповідачем у справі з якого підлягає стягненню наведена сума, є Запорізький відділ державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, проте позивач звертаючись до суду з даним позовом, визначив виконавчу службу як третю особу.

Не погодившись з винесеним рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті через електронний суд подала апеляційну скаргу, у якій просила суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 у справі №910/7625/24, та постановити нове рішення, яким відмовити у позові повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд першої інстанції вирішуючи даний спір між сторонами не врахував того, що в даному випадку Державна служба України з безпеки на транспорті не є належним відповідачем у цій справі, при цьому скаржник виходив з того, що за виконавчим документом, який перебував на виконанні в органі ДВС, застосовується код класифікації доходів бюджету 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції», уповноваженим органом, що контролює справляння надходжень бюджету за яким виступає Міністерство юстиції України.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі вважає, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції помилково застосував до даних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України, оскільки умовою застосовування вказаної статті є набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, що характеризується зміною майнового стану набувача, який виражається у прирості майна та збагачення. Проте, як вбачається з матеріалів справи грошові кошти не надходили на рахунки відповідача, так як суми штрафу були перераховані спочатку на депозитний рахунок виконавчої служби, а потім були перераховані до Державного бюджету України. Таким чином, Державна служба України з безпеки на транспорті не була набувачем грошових коштів і перерахування сум штрафу не призвело до зміни майнового стану відповідача у вигляді приросту майна та збагачення за рахунок коштів позивача. Крім того, відповідно до змісту статті 1212 ЦКУ зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2024, матеріали апеляційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті у судовій справі №910/7625/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Андрієнко В.В., судді Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2024 апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 у справі №910/7625/24 залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині, а саме надання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження з наведенням причин пропуску такого строку.

01.11.2024 через електронний суд Державна служба України з безпеки на транспорті надала заяву про поновлення процесуального строку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 у справі №910/7625/24; ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Позивач не скористався своїм правом та не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 24.04.2023 за результатами розгляду справи про порушення Філією «Запорізька» Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідачем прийнято постанову №356380 про застосування адміністративно-господарського штрафу, якою Філію притягнуто до адміністративної відповідальності за відсутність на момент проведення перевірки протоколу перевірки та адаптації тахографа до ТЗ (абзац третій частин першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»), а саме штрафу у сумі 17 000 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою позивач оскаржив її до Запорізького окружного адміністративного суду, рішенням якого від 19.07.2023 по справі №280/2984/23 позов Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» в особі Філії «Запорізька» до Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби з безпеки на транспорті від 24.04.2023 №356380 про застосування адміністративно-господарського штрафу; стягнуто на користь Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» в особі Філії «Запорізька» 2 684 грн судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

09.08.2023 Запорізьким відділом державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 на підставі постанови від 24.04.2023 №356380

Окрім стягнення основної суми штрафу (17 000 грн) у виконавчому провадженні НОМЕР_1 постановою ВДВС від 09.08.2023 було нараховано 1 700 грн виконавчого збору та 272,58 грн мінімальних витрат виконавчого провадження, а всього 18 972,58 грн, та накладено арешт на кошти позивача.

23.08.2023 Відділ державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті звернувся до Третього апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023 по справі №280/2984/23.

Відповідно до виписки з рахунку позивача 10.10.2023 ВДВС було стягнуто з рахунка Філії 18 972,58 грн в межах виконавчого провадження НОМЕР_1, та постановою від 11.10.2023 виконавче провадження НОМЕР_1 було закінчено у зв`язку з повним виконанням.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі №280/2984/23 апеляційну скаргу відповідача в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023 повернуто скаржнику без розгляду.

Таким чином, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023 у справі №280/2984/23 набрало законної сили 07.11.2023.

09.11.2023 відповідачем повторно подано апеляційну скаргу на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023 у справі №280/2984/23.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.11.2023 у справі №280/2984/23 апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з моменту отримання заявником копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання до суду апеляційної інстанції заяви із зазначенням поважних причин для поновлення строку встановленого для апеляційного оскарження та доказів на підтвердження обставин викладених у такій заяві.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023 у справі №280/2984/23 відмовлено у задоволенні заяви Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023; відмовлено у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023; повернуто Службі сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 4 026 грн.

Листом від 21.02.2024 вих. №21 Філія «Запорізька» Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» просила ВДВС надіслати подання до Державної казначейської служби України про повернення грошових коштів за виконавчим провадженням НОМЕР_1.

ВДВС листом від 16.03.2024 №13638/3 повідомила Філію про надіслання подання для повернення 1 700 грн виконавчого збору та відсутність законодавчо визначених підстав для повернення боржнику мінімальних витрат виконавчого провадження, оскільки в мінімальні витрати закладено витрати, пов`язані з винесенням постанов про відкриття виконавчого провадження, які були надіслані сторонам під час примусового виконання виконавчого документу.

Згідно з випискою з рахунку позивача виконавчий збір у сумі 1 700 грн було повернуто Філії 09.04.2024.

15.01.2024 Відділом державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті подано касаційну скаргу на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023 у справі №280/2984/23.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.02.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Служби на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023 у справі №280/2984/23.

Разом з тим, на день прийняття рішення в суді першої інстанції у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень була відсутня інформація щодо прийняття Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду остаточного судового рішення за результатами розгляду касаційної скарги Служби на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023 у справі №280/2984/23.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (надалі - Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті. Одним із основних завдань Укртрансбезпеки є, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті.

За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5 (абзац другий пункту 27 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 з подальшими змінами, у редакції, чинній на час винесення такої постанови щодо позивача).

Постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є актом індивідуальної дії (правозастосовним актом), який стосується прав, обов`язків та інтересів визначеного у постанові суб`єкта (за обставинами справи - позивача), є обов`язковою для нього, а її дія вичерпується виконанням. Правовідносини сторін спору щодо накладення та сплати цього штрафу є публічно-правовими. Оскарження такої постанови як акта суб`єкта владних повноважень належить до юрисдикції адміністративного суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні, у тому числі господарські, правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Інакше кажучи, органи державної влади, насправді, не діють як юридичні особи, навіть якщо вони формально наділені таким статусом, а діють від імені держави, що відповідає за своїми зобов`язаннями державним майном, яким наділяє, зокрема, її органи (див. постанови від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі №915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 21), від 18.03.2020 у справі №553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.5), від 23.11.2022 у справі №359/3373/16-ц (пункт 80), від 15.02.2022 у справі №910/6175/19 (пункт 7.45), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (пункт 8.16) і №922/1830/19 (пункт 7.1), від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 (пункт 55), від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц (пункт 37)).

В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (пункт 8.17) і №922/1830/19 (пункт 7.2), від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 (пункт 55)). Це випливає, зокрема, з частини четвертої статті 56 Господарського процесуального кодексу України. Тобто під час провадження у справі стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справі №923/199/21 (пункт 8.18) і №922/1830/19 (пункт 7.3), від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 (пункт 55), від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц (пункт 38)).

Отже, те, що позивач вказав відповідачем у справі щодо стягнення з Державного бюджету України коштів, які утримуються там без достатньої правової підстави, певний орган державної влади - Укртрансбезпеку - не означає, що у спірних правовідносинах відповідальним суб`єктом є не держава, а саме цей орган. Інакше кажучи, у кондикційних спірних правовідносинах орган держави є представником її інтересів, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції. Останні він реалізував тоді, коли виніс постанову про застосування штрафу та забезпечив стягнення останнього до бюджету. Подальше намагання позивача повернути з Державного бюджету України відповідну суму, заявивши вимогу про її стягнення, не пов`язане з виконанням органами державної влади, зокрема Укртрансбезпекою, публічно-владних управлінських функцій щодо позивача.

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 Цивільного кодексу України).

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 Цивільного кодексу України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 Цивільного кодексу України).

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 Цивільного кодексу України).

З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Укртрансбезпека.

За змістом абзацу першого частини третьої статті 17 Цивільного кодексу України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.

Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету (частина друга статті 45 Бюджетного кодексу України у редакції, чинній на час звернення до суду).

Повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява про повернення (перерахування) коштів з бюджету складається та подається платником до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, з платежу, який підлягає поверненню (крім повернення судового збору, за виключенням помилково зарахованого), із обов`язковим зазначенням інформації в такій послідовності: найменування платника (суб`єкта господарювання) (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті) та номер контактного телефону (за згодою), причина повернення (перерахування) коштів з бюджету, найменування банку або небанківського надавача платіжних послуг, місцезнаходження банку (у разі повернення коштів в іноземній валюті (латиницею)), в якому відкрито рахунок отримувача коштів, та реквізити такого рахунка (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), номер карткового рахунка отримувача коштів (за наявності) (абзаци перший і восьмий пункту 5 розділу І Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, у редакції, чинній на час звернення до суду).

У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга статті 17 Цивільного кодексу України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац другий частини третьої статті 17 Цивільного кодексу України).

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини перша та друга статті 1212 Цивільного кодексу України).

Судом першої інстанції встановлено, що постановою №356380 про застосування адміністративно-господарського штрафу Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті стягнуто з Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» в особі Філії «Запорізька» адміністративно-господарський штраф на суму 17 000 грн, 10.10.2023 позивачем сплачено суму штрафу в повному обсязі, це підтверджується належними у справі доказами та сторонами не заперечується. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі №280/2984/23 апеляційну скаргу Служби в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023 повернуто скаржнику без розгляду. Тобто, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023 у справі №280/2984/23 набрало законної сили 07.11.2023.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження, а тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. При цьому, з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. В подальшому, враховуючи, що набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду у справі №280/2984/23 про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.

Суд першої інстанції доцільно зазначив відповідачу, що порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету.

З огляду на те, що сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, даний Порядок на спірні правовідносини не поширюється.

Після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі №911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 52), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 109)).

За змістом глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в даному випадку на спірні правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України, апеляційний господарський погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Оскільки рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2023 у справі №280/2984/23 визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті від 24.04.2023 №356380 про застосування адміністративно-господарського штрафу, то правові підстави утримання Державою стягнутого з позивача адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн відпали.

При цьому, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів повернення позивачу грошових коштів у сумі 17 000 грн, і зворотного належними доказами не доведено.

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому в господарському процесі згідно із частиною четвертою статті 56 Господарського процесуального України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Таким чином, спірна сума коштів підлягає стягненню на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з відповідача за рахунок її бюджетних асигнувань. Згідно з цим висновком Господарський процесуальний кодекс України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення (пункти 6.21, 7.1, 7.2 відповідної постанови).

Наведені вище висновки узгоджуються з правовими позиціями викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, від 05.02.2020 у справі №910/15295/18, від 08.08.2023 у справі №910/5880/21.

За таких обставин, враховуючи встановлене та наведене, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний господарський суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача безпідставно сплачені кошти у розмірі 17 000 грн та правомірно задовольнив позов в цій частині.

Разом з тим, місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволені решти позовних вимог щодо стягнення з Державного бюджету України 272,58 грн, які були стягнуті ВДВС як мінімальні витрати виконавчого провадження в межах виконавчого провадження НОМЕР_1, оскільки належним відповідачем у справі з якого підлягає стягненню наведена сума, є ВДВС, проте позивач звертаючись до суду з даним позовом, визначив ВДВС як третю особу.

У рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Отже, суму штрафу, перерахованого до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнав протиправною та скасував адміністративний суд, можна стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як безпідставно утримувану, на такі правовідносини приписи ЦК України про відшкодування шкоди та Порядку № 787 не поширюються.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального прав

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 у справі №910/7625/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 у справі №910/7625/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 у справі №910/7625/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державну службу України з безпеки на транспорті.

4 . Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов