УХВАЛА

05 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 909/706/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Денисова Миколи Романовича

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.11.2024 (Зварич О. В. - головуюча, судді: Гриців В. М., Панова І. Ю.) і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.06.2024 (суддя Скапровська І. М.) у справі

за позовом Фізичної особи - підприємця Денисова Миколи Романовича

до Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області

про визнання незаконними та скасування пунктів рішень,

ВСТАНОВИВ:

1. Фізична особа - підприємець Денисов Микола Романович (далі - Позивач, ФОП Денисов М. Р.) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області (далі - Відповідач, Міська рада), в якому просив визнати незаконними та скасувати пункти 49, 50 рішення Міської ради, 36 сесії восьмого демократичного скликання, від 15.06.2023 № 125-36, якими припинено, за згодою, дію укладених з Позивачем договорів оренди земельних ділянок, площею 0,3099 га і 0,2002 га, що розташовані в м. Івано-Франківську по вул. В. Івасюка - В. Стуса , для влаштування тимчасової автомобільної стоянки (03.10 Для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури), з кадастровими номерами :09:004:0014 (реєстрація права оренди земельної ділянки від 20.03.2018 № 25386133) та :09:004:0013 (реєстрація права оренди земельної ділянки від 20.03.2018 № 25384582).

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач стверджував, що Міська рада прийняла оспорювані пункти рішення від 15.06.2023 № 125-36 всупереч волі ФОП Денисова М. Р., оскільки жодних документів чи заяв щодо припинення орендних відносин Позивачем ніколи не підписувалось і до Міської ради не подавалося.

3. Розглядаючи заявлений позов, місцевий господарський суд встановив, що 15.02.2018 Міська рада (як орендодавець) і ФОП Денисов М. Р. (як орендар) уклали два договори оренди землі, згідно з умовами яких орендар отримав в користування дві земельні ділянки у м. Івано-Франківську по вул. В. Івасюка - В. Стуса для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури. Договори уклали строком на 10 років, тобто до 15.02.2028.

4. 15.06.2023 Міська рада прийняла рішення № 125-36, згідно з пунктами 49 та 50 якого вирішила достроково припинити дію договорів оренди земельних ділянок, укладених з ФОП Денисовим М. Р. При цьому, обґрунтовуючи прийняття вказаного рішення, Міська рада зазначила про те, що припинення договорів оренди землі здійснено за заявами орендаря, який самостійно просив про це орган місцевого самоврядування.

5. Враховуючи, що Позивач заперечував обставини підписання та подання до Міської ради заяв про припинення дії договорів оренди земельних ділянок, з метою встановлення дійсних обставин справи щодо підписання документів, які стали підставою для прийняття органом місцевого самоврядування оспорюваних пунктів рішення № 125-36 від 15.06.2023, місцевий господарський суд призначив судову почеркознавчу експертизу у цій справі.

6. За наслідками проведеної експертизи було складено висновок експерта № СЕ-19/109-24/200 ПЦ від 29.02.2024, в якому констатовано, що підписи від імені Денисова М. Р. виконані не Денисовим М. Р., а іншою особою.

7. Водночас з аналізу змісту вказаного висновку експерта господарський суд першої інстанції встановив також, що Денисов М. Р. не підписував не тільки заяви, на підставі яких орендні правовідносини з ним були припинені, а й документів, на підставі яких вони виникли, тобто самих договорів оренди земельних ділянок від 15.02.2018.

8. За наведеного, місцевий господарський суду погодився із твердженнями ФОП Денисова М. Р. про те, що оспорювані ним пункти рішення Міської ради про припинення орендних правовідносин прийняті без волевиявлення орендаря.

9. Разом з тим, оскільки суд встановив відсутність волевиявлення ФОП Денисова М. Р. не тільки на припинення правовідносин, а й на їх виникнення, 25.06.2024 він прийняв рішення про відмову у задоволенні заявленого позову.

10. За наслідками перегляду справи в апеляційному порядку Західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову від 11.11.2024, якою рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.06.2024 змінив, виклавши його мотивувальну частину в новій редакції.

11. Суд апеляційної інстанції виснував, що місцевий господарський суд, досліджуючи обставини щодо укладення між сторонами договорів оренди землі від 15.02.2018, вийшов за межі позовних вимог та розглянув вимогу, яка Позивачем не заявлялася. Апеляційний суд підкреслив, що позовні вимоги про визнання недійсними пунктів рішення органу місцевого самоврядування стосувалися лише обставин припинення дії договорів оренди землі, в той час як ні Позивачем, ні Відповідачем жодним чином не заперечувався факт укладення вказаних правочинів. Звідси суд апеляційної інстанції вирішив, що суд першої інстанції порушив приписи статей 14, 162, 237 ГПК України і його висновки у наведеній частині є помилковими.

12. Водночас апеляційний господарський суд також не знайшов підстав для задоволення заявленого ФОП Денисовим М. Р. позову, мотивувавши свій висновок аргументами про обрання Позивачем неефективного способу захисту.

13. Суд пояснив, що Позивач у цій справі прагне відновити становище, яке існувало до прийняття оспорюваних пунктів рішення Міської ради, тобто відновити дію договорів оренди землі з метою використання земельних ділянок у своїй господарській діяльності. Проте, право оренди земельної ділянки є речовим і без державної реєстрації такого права немає правових підстав для користування відповідною земельною ділянкою. Оскільки зареєстроване право оренди землі є речовим правом, то і способи захисту цього права можуть бути такими, що притаманні речовим правам. Тому, за наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про припинення договорів оренди землі від 15.02.2018, за висновком апеляційного суду, задоволення заявлених позовних вимог порушеного права оренди Позивача не поновить.

14. Не погодившись із судовими рішеннями, ФОП Денисов М. Р. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

15. Скаржник стверджує, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а також без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, від 12.09.2023 у справі № 904/2699/22, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 17.10.2019 у справі № 922/3249/18, які, на думку скаржника, підтверджуються належність та ефективність обраного ним у цій справі способу захисту порушеного права.

16. Верховний Суд ухвалою від 19.12.2024 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Денисова М. Р. на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.11.2024 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.06.2024 у цій справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

17. 31.12.2024 до суду касаційної інстанції надійшов відзив Міської ради на касаційну скаргу, у якому вона заперечує проти її задоволення. Стверджує, що доводи, наведені скаржником є безпідставними, в той час як рішення суду попередньої інстанції винесене з неухильним дотриманням правових норм. З цих підстав просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані рішення залишити без змін.

18. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників Позивача (Денисов М. Р., Калинюк Р .С.) і Відповідача (Тарновська І. Я.), дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження і вважає, що в силу приписів пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю виходячи з такого.

19. Як вже вказувалось, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі стали положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

20. Згідно з вказаним пунктом підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

21. Тобто, відповідно до положень згаданої норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

22. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

23. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

24. Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

25. Враховуючи наведене, проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на неврахування правового висновку в яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому підстави для здійснення касаційного провадження у цій справі з покладенням в основу правових висновків із постанов суду касаційної інстанції від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, від 12.09.2023 у справі № 904/2699/22, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 17.10.2019 у справі № 922/3249/18 відсутні з огляду на таке.

26. Як вже зазначалося, предмет позову у цій справі становить вимога ФОП Денисова М. Р. про визнання незаконними та скасування двох пунктів рішення Міської ради, згідно з якими було припинено дію, укладених між сторонами договорів оренди землі, та які вже реалізовано, шляхом державної реєстрації припинення права оренди за фактичних обставин непідписання Позивачем заяв, які стали підставою для прийняття оспорюваних пунктів рішення органом місцевого самоврядування.

27. Водночас у справі № 927/1206/21 судами розглядався спір про визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру "Про передачу у власність сільської ради земельної ділянки", скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав з одночасним припиненням за сільською радою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права комунальної власності на спірну земельну ділянку, визнання недійсними договорів оренди землі, укладених сільською радою з переможцем торгів за фактичних обставин неправомірної передачі із державної власності у комунальну спірної земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології.

28. Тобто, правовідносини у порівнюваних справах є очевидно неподібним, адже різняться вони не тільки суттю та фактичними обставинами, а і предметом позовних вимог та пов`язаного з ним способу захисту порушеного права позивача, щодо якого й висновувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2024. Більше того, у пунктах 122-123 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду двічі акцентувала, що обраний у тій справі спосіб захисту шляхом оскарження рішення (наказу) уповноваженого органу є ефективним саме за встановлених судами конкретних обставин справи № 927/1206/21.

29. У справі № 904/2699/22 судами розглядався спір про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про розірвання в односторонньому порядку договору оренди землі, поновлення цього договору, скасування рішення державного реєстратора про припинення права оренди та зобов`язання останнього здійснити реєстраційні дії щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині запису про зареєстроване право оренди позивача на земельну ділянку за спірним договором оренди землі.

30. З наведеного слідує, що на відміну від цієї справи № 909/706/23 у справі № 904/2699/22 позивач заявив не тільки вимогу про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про розірвання договору оренди, а й вимоги при визнання розірваного договору поновленим з одночасним відновленням у реєстрі запису про порушене право оренди і саме за такого предмета позову та, відповідно, набору способів захисту висновував суд касаційної інстанції у тій справі. Тобто, спірні правовідносини у порівнюваних справах, як і у випадку зі справою проаналізованою вище, подібними також не являються.

31. Крім цього, цитовані у касаційній скарзі у цій частині фрагменти постанови Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 904/2699/22 є нормами права (частина десята статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", частина перша статті 21, стаття 525, частина перша статті 651 ЦК України), а не висновками суду касаційної інстанції щодо їхнього застосовування. Процитований же правовий висновок із цієї постанови (з посиланням на постанову від 12.02.2020 у справі № 659/1054/18-ц) стосується застосовування частин третьої, четвертої статті 31 Закону України "Про оренду землі", які судом апеляційної інстанції у справі № 909/706/23 не застосовувались у зв`язку із висновком про обрання Позивачем неефективного способу захисту.

32. У справі № 916/1415/19 судами розглядався спір про визнання припиненими з певної дати низки договорів іпотеки та подальших іпотек. Висновків щодо належності чи ефективності способу захисту у вигляді вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування у земельних правовідносинах приватно-правового характеру постанова від 19.01.2021 у згаданій справі взагалі не містить. Цитовані правові висновки суду касаційної інстанції із цієї постанови щодо способів захисту є загальними і залежать від фактичних обставин конкретної справи. Звідси у розумінні ГПК України правовідносини у порівнюваних справах ознак подібності не мають.

33. За цим відхиляються й посилання скаржника на подібні правовому висновку із постанови від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 правові висновки із постанов Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, від 10.09.20214 у справі № 6-32цс14., які ФОП Денисов М. Р. формально перелічив у цьому блоці доводів касаційної скарги.

34. У справі № 2-3007/11 судами розглядався цивільний спір про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння з підстав неприйняття органом місцевого самоврядування будь-яких рішень щодо відчуження спірної земельної ділянки із комунальної власності. Верховний Суд у постанові від 12.12.2018 у тій справі висновував щодо правильності застосування статей 116, 118, 152, 155, пункту 12 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України за вказаних предмета та підстав позовних вимог. Питань, пов`язаних із поновлення прав орендаря у подібних справі № 909/706/23 правовідносинах суд касаційної інстанції не розглядав.

35. З цих підстав, процитований скаржником у скарзі висновок Верховного Суду із постанови від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 щодо передумов та матеріальних підстав для захисту права власності чи користування землею в основу касаційного провадження у справі № 909/706/23 покладений бути не може. Крім цього, суд апеляційної інстанції у цій справі і не висновував про те, що право Позивача не порушено чи про те, що воно не потребує захисту, а вказав лише, що обраний ФОП Денисовим М.Р. спосіб захисту до поновлення права оренди останнього не призведе.

36. У справі № 922/3249/18 судами розглядався спір про визнання недійсним пункту договору оренди, який передбачав право орендодавця припинити дію договору у разі вчинення орендарем істотного порушення умов договору. Саме щодо цієї позовної вимоги та обраного способу захисту надавав свої висновки Верховний Суд у постанові від 17.10.2019. Суть спірних правовідносин, предмет та підстави позовних вимог, фактичні обставини у порівнюваних справах істотно відрізняються, що свідчить про нерелевантність правового висновку суду касаційної інстанції із постанови від 17.10.2019 у справі № 922/3249/18. Питань, подібних тим, які виникли у правовідносинах між учасниками справи № 909/706/23 суд касаційної інстанції у тій справі не аналізував.

37. Таким чином, у жодній із наведених справ Верховний Суд не надавав висновків щодо належності та ефективності самостійної позовної вимоги про визнання незаконним та скасування реалізованого рішення органу місцевого самоврядування про припинення дії договорів оренди землі за фактичних обставин непідписання орендарем заяв, які стали підставою для прийняття оспорюваного рішення органом місцевого самоврядування.

38. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

39. Звідси посилання скаржника на постанови Верховного Суду у вказаних вище справах в частині обрання ним належного та ефективного способу захисту у цій справі колегія суддів визнає нерелевантними, позаяк стосуються вони правовідносин, які є неподібними. Суд касаційної інстанції вважає, що належним обґрунтуванням наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України посилання на ці постанови не являються.

40. Здійснене ж у касаційній скарзі цитування висновків Верховного Суду щодо необхідності врахування принципу добросовісності та заборони суперечливої поведінки, викладених у постановах від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 30.11.2021 у справі № 910/4224/21, від 31.01.2023 у справі № 922/4702/21, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20, від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі № 910/10444/20 та справі № 914/1954/20 (постанову не визначено) обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України взагалі не є, оскільки касаційна скарга не містить аргументів про саме неврахування судом попередньої інстанції висновків із цих постанов, враховуючи, що підставою для відмови у позові у цій справі стали висновки апеляційного господарського суду лише в частині обраного Позивачем способу захисту.

41. Крім цього, правовідносини у вказаних справах також не містять жодних ознак подібності тим, що мають місце у справі № 909/706/23, а тому посилання на них є очевидно декларативними.

42. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ), право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

43. Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

44. Як вказала об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

45. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

46. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

47. Зважаючи на те, що усі постанови суду касаційної інстанції, на які посилається ФОП Денисов М. Р. у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження рішення і постанови судів попередніх інстанцій, прийняті касаційним судом у неподібних справі № 909/706/23 правовідносинах, колегія суддів Верховного Суду, на підставі наведеного вище пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Позивача на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.11.2024 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.06.2024 у даній справі.

48. Оскільки інші доводи касаційної скарги, заявленою підставою касаційного оскарження не охоплюються, суд касаційної інстанції їх аналізу не здійснює.

За таких обставин, керуючись статтями 234, 296, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 909/706/23 за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Денисова Миколи Романовича на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.11.2024 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.06.2024 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І. С.

Судді Берднік І. С.

Зуєв В. А.