УХВАЛА

м. Київ

10.02.2025Справа № 910/1227/25

Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В. В., розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» про забезпечення позову по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Восток», м.Дніпро

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», м.Київ

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», м.Харків

до відповідача 3: ОСОБА_1 , м.Київ

до відповідача 4: ОСОБА_2 , м.Київ

про стягнення солідарно 12 032 851,88 грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк Восток» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про:

- стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АСПЕКТ ЕНЕРДЖИ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕКТОР-ОІЛ» на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ВОСТОК» заборгованості за кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 року у розмірі, що становить 12 032 851,88 грн, з яких: 8 333 000,00 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 387 398,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3 312 543,53 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту, та судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 48 131,41 грн.;

- стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АСПЕКТ ЕНЕРДЖИ» та фізичної особи - громадянина України ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ВОСТОК» заборгованість за кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 року у розмірі, що становить 12 032 851,88 грн, з яких: 8 333 000,00 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 387 398,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3 312 543,53 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту, та судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 48 131,41 грн.;

- стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АСПЕКТ ЕНЕРДЖИ» та фізичної особи - громадянина України ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ВОСТОК» заборгованість за Кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 року у розмірі, що становить 12 032 851,88 грн, з яких: 8 333 000,00 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 387 398,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3 312 543,53 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту, та судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 48 131,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем 1 зобов`язань за кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 в частині повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Позовні вимоги до відповідачів 2, 3, 4 грунтуються на тому, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за та кредитним договором № КК2021-0222 банком було укладено: договір поруки №КК2021-0222/П.4 від 26.11.2021 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕКТОР-ОІЛ»; договір поруки №КК2021-0222/П.5 від 26.11.2021 з фізичною особою громадянином України ОСОБА_1 ; договір поруки КК2021-0222/П.6 від 26.11.2021 з фізичною особою громадянином України ОСОБА_2 .

07.02.2025 позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на грошові кошти розміщені на банківських рахунках, відкритих Товариству з обмеженою відповідальністю «АСПЕКТ ЕНЕРЖІ» (), Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕКТОР-ОІЛ» (), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у банківських установах або інших фінансово - кредитних установах, виявлених державною виконавчою службою або приватним виконавцем під час виконання ухвали суду, в межах ціни позову 12 032 851,88 грн;

- накладення арешту на рухоме майно (транспортні засоби, частки в статутних капіталах юридичних осіб), яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «АСПЕКТ ЕНЕРЖІ» (), Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕКТОР-ОІЛ» (), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та які будуть виявлені державною виконавчою службою або приватним виконавцем під час виконання ухвали суду, в межах ціни позову 12 032 851,88 грн;

- накладення арешту на майнові права, що належать ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме право оренди земельної ділянки (оренда землі водного фонду) землекористувачем якої є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 249, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: :02:000:7553, Опис об`єкта: Площа (га): 15.5551, Цільове призначення: землі водного фонду, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська обл., Петрівський р., с/рада. Новостародубська, в межах суми позову 12 032 851,88 грн.

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що будь-які погашення за кредитним договором не здійснюються з лютого 2022 року. Виконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено договором застави №КК2021-0222/З.Т.О.1 від 26.11.2021 року, предметом застави за цим договором є товар в обороті (переробці) - паливо - мастильні матеріали. Під час виїзду на місця зберігання предметів застави останніх виявлено, що за місцем зберігання зазначеними в договорі застави відсутні товари в обороті, які виступають предметом застави. Зв`язок з представниками та власниками заставодавця відсутній. На думку заявника, наведене свідчить, що майно яке виступає предметом застави було переховане, або може бути відчужене, що підтверджує, що відповідачі не мають наміру добровільно виконувати взяті на себе зобов`язання та, отримавши позовну заяву, з метою подальшого ухилення від виконання зобов`язань, можуть розпорядитися належним їм майном, шляхом відчуження його будь-яким третім особам, а також вивести з рахунків належні їм грошові кошти. Вжиття заходів забезпечення позову у справі № 910/1227/25, обґрунтовується протиправним ухиленням Відповідачів від виконання взятих на себе грошових зобов`язань за укладеним між сторонами Кредитного договору та Договорів поруки, приховуванням або розтратою майна, яка виступало предметом застави за Договором застави внаслідок чого утворилась значна заборгованість, стягнення якої є предметом спору у даній справі. Звернення з вимогою про сплату заборгованості відповідачі ігнорують. Одночасно, будь-яких повідомлень від відповідачів щодо узгодження порядку погашення існуючої заборгованості, неможливості виконання своїх зобов`язань не надходило. Така бездіяльність та протиправна поведінка відповідачів негативно впливає на фінансовий стан позивача. На переконання банку, є наявні ґрунтовні, об`єктивні підстави вважати, що відповідачі взагалі можуть не виконати наявні перед позивачем грошові зобов`язання, про що свідчить, зокрема, їх свідоме протиправне ігнорування виконання таких зобов`язань та знищення або збуття заставного майна.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову суд дійшов висновку щодо відмови в її задоволенні виходячи з такого.

За приписами ст.136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст.137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; виключено; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч.11 ст.137 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1, 3 ст.138 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа. У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

За змістом ст.140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Тобто, за приписами чинного господарського процесуального законодавства таку процесуальну дію, як забезпечення позову, може бути вчинено як до пред`являння позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Наразі, суд зазначає, що у вирішенні питання про забезпечення позову слід здійснювати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 18.01.2024 по справі №50/155 (910/1455/23)

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 по справі № 925/1441/20 зауважив, що самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно, грошові кошти, забороною відповідачу вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Одночасно, в контексті наведеного суд вважає за доцільне зазначити таке.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Відповідно до ч.3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду спору для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява № 18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17,18 від 06 лютого 2001 року).

Оцінюючи доводи заявника судом враховано, що фактично її обґрунтування зводиться до ухилення боржників від виконання зобов`язань за кредитним договором з 2022 року, що не є беззаперечним та достатнім доводом у вирішенні питання про забезпечення позову.

Одночасно, до матеріалів заяви про забезпечення позову заявником не додано жодних доказів погодження сторонами розміщення предмету застави за певною адресою, а отже, суд критично ставиться до долучених позивачем службових записок та актів перевірки заставного майна.

Крім того, відчуження одним з поручителів нерухомого майна у 2022 році ніяким чином не вказує на те, що відповідний договір було укладено саме з метою ухилення від виконання зобов`язань перед банком.

Також суд вважає за доцільне окрему увагу приділити заяві позивача в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту на майнові права, що належать ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме право оренди земельної ділянки (оренда землі водного фонду) землекористувачем якої є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 249, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: :02:000:7553, Опис об`єкта: Площа (га): 15.5551, Цільове призначення: землі водного фонду, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська обл., Петрівський р., с/рада. Новостародубська, в межах суми позову 12 032 851,88 грн.

В контексті означеного суд звертає увагу на правову мету інституту забезпечення позову, яка у разі задоволення заяви у вказаній вище частині взагалі ніяким чином не досягається. Зокрема, у разі задоволення позову, позивач ніяким чином не може відновити свої права за рахунок права оренди наявного у одного з відповідачів. А отже, застосування такого заходу не відповідає принципам розумності і адекватності вимог заявника.

За таких обставин, заява Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» про забезпечення позову підлягає залишенню без задоволення.

За таких обставин, керуючись ст.136, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви від 07.02.2025 Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» про забезпечення позову по справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її підписання до апеляційного господарського суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 10.02.2025

Суддя В. В. Князьков