ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року

м. Київ

cправа № 922/2487/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

Офісу ГП/позивача - Валевач М.М.

відповідача 1 - не з`явився

відповідача 2 - не з`явився

відповідача 3 - Кириченко Н.О., Крохмальова Я.Е.

відповідача 4 - не з`явився

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів 1 - не з`явився

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 2 - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2024 (у складі колегії суддів: Тихий П.В. (головуючий), Плахов О.В., Терещенко О.І.)

на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2024 (у складі колегії суддів: Тихий П.В. (головуючий), Слободін М.М., Терещенко О.І.)

на рішення Господарського суду Харківської області від 26.10.2023 (суддя Жигалкін І.П.)

та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 09.11.2023 (суддя Жигалкін І.П.)

за позовом Керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області

до:

1. Головного управління Держгеокадастру у Харківської області,

2. Харківської районної державної (військової) адміністрації Харківської області,

3. Приватного сільськогосподарського підприємства "Деметра",

4. Вільхівської сільської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:

1. Державне підприємство "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України",

2. Національна академія аграрних наук України

про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсними договорів та повернення земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. Керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області (надалі - Прокурор, Позивач, Скаржник) в інтересах держави звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківської області (надалі - Держгеокадастр, Відповідач 1), Харківської районної державної (військової) адміністрації Харківської області (надалі - Адміністрація, Відповідач 2), Приватного сільськогосподарського підприємства "Деметра" (надалі - ПСП "Деметра", Відповідач 3), Вільхівської сільської ради (надалі - Рада, Відповідач 4) про:

- визнання недійсним та скасування договору оренди землі від 28.09.2006, укладеного між Адміністрацією та ПСП "Деметра" щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:018:0029 площею 1,7784 га, зареєстрованого в Харківському районному відділі ХРФ ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.10.2006 № 17 (надалі - Договір оренди 1);

- визнання недійсним та скасування договору оренди землі від 28.09.2006, укладеного між Адміністрацією та ПСП "Деметра" щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:018:0030 площею 11,4041 га, зареєстрованого в Харківському районному відділі ХРФ ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.10.2006 № 16 (надалі - Договір оренди 2);

- визнання недійсним та скасування договору оренди землі від 28.09.2006, укладеного між Адміністрацією та ПСП "Деметра" щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0005 площею 26,0672 га, зареєстрованого в Харківському районному відділі ХРФ ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.10.2006 № 18 (надалі - Договір оренди 3);

- визнання незаконним та скасування наказу Держгеокадастру від 15.12.2020 № 41-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" в частині передачі Раді земельних ділянок з кадастровими номерами :01:018:0029, :01:018:0030, :01:001:0005 (надалі - Наказ);

- зобов`язання ПСП "Деметра", Ради повернути Держгеокадастру земельну ділянку з кадастровим номером :01:018:0029 площею 1,7784 га;

- зобов`язання ПСП "Деметра", Ради повернути Держгеокадастру земельну ділянку з кадастровим номером :01:018:0030 площею 11,4041 га;

- зобов`язання ПСП "Деметра", Ради повернути Держгеокадастру земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0005 площею 26,0672 га.

1.2. Позовні вимоги, з посиланням на статті 84, 122, 149, 150 Земельного кодексу України, обґрунтовані тим, що спірні земельні ділянки були передані до комунальної власності з порушенням встановленого порядку, оскільки таке передання здійснено без погодження Кабінету Міністрів України, наявність якого є необхідною умовою у відповідних правовідносинах. Надалі ці земельні ділянки були передані у користування ПСП "Деметра", що, за твердженнями Прокурора, є неправомірним, а тому створює підстави для їх повернення у державну власність.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.10.2023 відмовлено в задоволенні позову.

Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 09.11.2023 задоволено заяву представника ПСП "Деметра" адвоката про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

2.2. Відповідні рішення залишені без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2024.

2.3. Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що: 1) задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу є неналежним, а також неефективним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах; 2) прокурором не надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б статус спірних земельних ділянок як особливо цінних.

2.4. Додатковою постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2024 заяву представника ПСП "Деметра" про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково, та стягнуто з 20000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. Ухвалою Суду від 19.12.2024 відкрито касаційне провадження на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.2. При зверненні з касаційною скаргою Скаржник посилається на:

- неправильне застосування судами положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21;

- неправильне застосування судами положень статей 149, 150 Земельного кодексу України, без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 09.04.2012 у справі № 21-291а-11, від 26.10.2016 у справі №6-1116цс16, від 04.12.2018 у справі № 914/519/17, від 16.01.2020 у справі № 916/2675/15, від 08.11.2022 у справі № 922/2315/16, від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, від 23.06.2020 у справі № 922/989/18, від 26.05.2021 у справі № 369/592/18;

- неврахування судами висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц щодо застосування приниципу "jura novit curia";

- неналежне застосування судами статей 123, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 753/15687/15- ц, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, від 06.06.2019 у справі № 752/4513/17, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19,від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, від 10.09.2020 у справі № 908/1611/19, від 09.12.2021 у справі № 922/3812/19, від 21.06.2022 у справі № 908/574/20, від 06.12.2023 у справі № 905/493/22;

- неналежне дослідження судами матеріалів справи, зокрема неповне з`ясування обставин, що стосуються належності спірних земельних ділянок до категорії особливо цінних земель та можливості їх кваліфікації як "земель дослідних полів", а також неврахування доказів, які підтверджують склад ґрунтів як ознаку належності цих земель до категорії особливо цінних.

3.3. 02.01.2025 від Держгеокадастру надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Відповідач 1 просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані рішення залишити без змін.

3.4. 08.01.2025 від ПСП "Деметра" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Відповідач 3 просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані рішення залишити без змін. Одночасно Відповідач 3 заявляє про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000, 00 грн.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. Державне підприємство "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України" (надалі - ДП ДГ "Кутузівка") створено на підставі Постанови Ради Міністрів УРСР від 04.04.1961 №439 "Про передачу першого відділку радгоспу "Кутузовка" Харківського тресту овоче-картопляних радгоспів Українському науково-дослідному інституту тваринництва Лісостепу і Полісся УРСР".

4.2. ДП "ДГ "Кутузівка" є правонаступником Державного підприємства "Дослідне господарство "Кутузівка" Національної академії аграрних наук України" та підпорядковується Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії агарних наук України.

4.3. ДП ДГ "Кутузівка" створене з метою організаційно-господарського забезпечення Науковій установі умов для своєчасного та високоякісного проведення наукових досліджень та їх апробації, виробництва репродукційного насіння сільськогосподарських культур, нових засобів захисту рослин і тварин, штамів мікроорганізмів, вирощування племінного молодняку тварин тощо.

4.4. Згідно із пунктом 2.2 Статуту ДП ДГ "Кутузівка" одним з основних напрямів діяльності ДП ДГ "Кутузівка" є активне сприяння науковій установі, якій воно підпорядковане, а також іншим науковим установам в роботі по проведенню наукових дослідів, виробничої перевірки і впровадженню науково-технічних розробок; сприяння на взаємовигідній основі науковим установам в їх діяльності по поширенню серед державних підприємств і організацій, а також інших господарюючих суб`єктів досягнень науки, техніки і передового досвіду виробництва. Виробництво оригінального, елітного та репродукційного насіння сільськогосподарських культур та саджанців, вирощування племінного молодняка худоби і птиці. Ефективне власне господарювання як приклад застосування результатів організаційних та наукових здобутків. Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур та насіння олійних культур. Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів та інше.

4.5. Відповідно до пункту 4.4 Статуту ДП ДГ "Кутузівка" земельні ділянки, які надані в постійне користування ДП ДГ "Кутузівка" для розміщення його об`єктів, здійснення науково-дослідної діяльності та господарської діяльності, виробництва оригінального, елітного та репродукційного насіння, вирощування садивного матеріалу сільськогосподарських культур, кормів для племінних тварин і пропаганди ведення товарного сільськогосподарського виробництва, визначених Статутом Академії та цим Статутом, є державною власністю.

4.6. За положеннями пункту 4.5 Статуту, вилучення земельних ділянок підприємства може здійснюватися лише за згодою Президії Академії відповідно до норм чинного законодавства.

4.7. Відповідно до пункту 4.6 Статуту, зміна цільового призначення та припинення права постійного користування земельними ділянками підприємства, що віднесені до особливо цінних земель, допускається лише для розміщення на них об`єктів, що визначені Земельним кодексом України та в порядку, визначеному законодавством.

4.8. У постійному користуванні ДП ДГ "Кутузівка" на території Кулиничівської селищної ради перебувало 3574,0 га землі для сільськогосподарського виробництва (Державний акт на право постійного користування серії І-ХР-№ 002291).

4.14. За інформацією ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 13.01.2022 №10-20-14-264/0/19-22 відповідно до витягу з протоколу №13 засідання президії Української академії аграрних наук від 22.09.2005 "Про вилучення землі із землекористування Державного підприємства дослідного господарства "Кутузівка" Інституту тваринництва УААН", яким надано згоду на вилучення із землекористування ДП ДГ "Кутузівка" земельної ділянки площею 26,0 га та передачу її у комунальну власність для ведення сільськогосподарського виробництва приватним сільськогосподарським підприємством "Деметра" і облаштування демонстраційного з вивчення наукових розробок спільно з ДП ДГ "Кутузівка"" Інституту тваринництва УААН та витягу з протоколу № 1 засідання президії Української академії аграрних наук від 20.01.2005 "Про вилучення землі із землекористування Державного підприємства дослідного господарства "Кутузівка" Інституту тваринництва УААН" надано згоду на вилучення із землекористування ДП ДГ "Кутузівка" земельної ділянки 16,6 га і передачу її у комунальну власність для вирішення питання передачі вказаної ділянки ПСП "Деметра" для вирощування кормів.

Відповідно до витягу з протоколу №11 засідання президії НААН України від 18.08.2005, яким надано згоду на вилучення із землекористування ДП "ДГ "Кутузівка" земельної ділянки площею 4,0 га (1,2 га рілля та 2,8 га пасовища) і передачу її в розпорядження Харківської районної державної адміністрації з наступним виділенням її Службі автомобільних доріг в Харківській області для капітального ремонту та розширення автомобільних доріг до села Байрак і селища Момотово Харківського району Харківської області.

З витягу з протоколу №1 від 20.01.2005, вбачається, що за результатом розгляду клопотання виконавчого комітету Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області та Інституту тваринництва, надано згоду НААН України на вилучення із землекористування ДП "ДГ "Кутузівка" земельної ділянки площею 16,6 га (11,4 га - рілля, 3,4 га - господарський двір, 1,8 га балка) і передачу її у комунальну власність для вирішення питання передачі вказаної ділянки ПСП "Деметра" для вирощування кормів. Водночас, із вказаного протоколу неможливо встановити, на вилучення якої саме земельної ділянки площею 16,6 га НААН було надано згоду. Інших документів НААН України не надано.

4.15. З урахуванням протоколів засідання президії УААН Адміністрацією прийнято розпорядження від 08.06.2006 № 1009, відповідно до якого вилучено з постійного користування ДП ДГ "Кутузівка" земельні ділянки сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь загальною площею 39,2497 га, надано ПСП "Деметра" в довгострокову оренду строком на 50 років земельні ділянки загальною площею 39,2497 га, із них 37,4713 га ріллі та 1,7784 га пасовищ, розташованих за межами населеного пункту на території Кулиничівської селищної ради, без зміни цільового призначення землі, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

4.16. На підставі зазначеного розпорядження 28.09.2006 між Адміністрацією та ПСП "Деметра" укладені Договори оренди землі строком на 50 років, які зареєстровані 16.10.2006 за №18, за №17, за №16 щодо наступних земельних ділянок:

- з кадастровим номером :01:018:0029 площею 1,7784 га,

- з кадастровим номером :01:018:0030 площею 11,4041 га,

- з кадастровим номером :01:001:0005 площею 26,0672 га.

4.17. Згідно з пунктами 15, 15 Договорів оренди земельні ділянки передаються в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, цільове призначення земельних ділянок - землі для ведення сільськогосподарського виробництва.

4.18. За даними поземельної книги, склад земельних угідь земельної ділянки з кадастровим номером :01:018:0029 - пасовища площею 1,7784 га, передана в оренду ПСП "Деметра" строком на 50 років.

4.19. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав земельна ділянка з кадастровим номером :01:018:0029 передана в комунальну власність Вільхівської сільської ради на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 15.12.2020 № 41-ОТГ, зареєстрований інший вид речового права - право оренди строком до 16.10.2056, орендар ПСП "Деметра".

4.29. За даними поземельної книги, земельна ділянка з кадастровим номером :01:018:0030 - передана в оренду ПСП "Деметра" строком на 50 років.

4.30. Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав земельна ділянка з кадастровим номером :01:018:0030 передана в комунальну власність Вільхівської сільської ради на підставі наказу Держгеокадастру від 15.12.2020 № 41-ОТГ.

4.31. За даними поземельної книги, склад земельних угідь земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0005 - рілля площею 26,0672 га, передана в оренду ПСП "Деметра" строком на 50 років.

4.32. За змістом інформації з державного реєстру речових прав земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0005 передана в комунальну власність Ради на підставі наказу Держгеокадастру від 15.12.2020 № 41-ОТГ.

4.33. Підставами для передачі в оренду вищезазначених земельних ділянок слугували протокол №13 засідання президії УААН від 22.09.2005 "Про вилучення землі із землекористування Державного підприємства дослідного господарства "Кутузівка" Інституту тваринництва УААН", протокол № 1 засідання президії Української академії аграрних наук від 20.01.2005 "Про вилучення землі із землекористування Державного підприємства дослідного господарства "Кутузівка" Інституту тваринництва УААН", розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 08.06.2006 № 1009 "Про надання земельних ділянок ПСП "Деметра" та договори оренди землі від 28.09.2006.

Згідно з актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення з державної у комунальну власність від 15.12.2020 земельні ділянки згідно з додатком (в тому числі земельні ділянки із кадастровими номерами :01:018:0030, :01:018:0029, :01:001:0005 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області №15.12.2020 № 41-ОТГ прийнято Радою у комунальну власність. Також у вказаному акті зазначено, що цей акт разом із вказаним наказом є підставою для державної реєстрації права, на вказані у додатку земельні ділянки.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, що міститься в матеріалах справи, земельні ділянки із кадастровими номерами :01:018:0030, :01:018:0029, :01:001:0005 знаходяться у комунальній власності, підстава внесення запису - наказ №41-ОТГ від 15.12.2020, видавник - ГУ Держгеокадастру у Харківській області: Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 №5245-VІ, підстави внесення запису - Рада.

4.9. Північно-Східним офісом Держаудитслужби проведено ревізію фінансово- господарської діяльності ДП ДГ "Кутузівка", за результатами якої складено акт №07-10/13 від 01.06.2018.

4.10. У ході проведення ревізії встановлено, що розпорядженням НААН України від 15.04.2015 №22/1-р зобов`язано керівників наукових установ та державних підприємств провести інвентаризацію, в тому числі, земельного фонду.

4.11. Згідно з актом ТОВ "Компанія "Кварц-Груп" на замовлення ДП ДГ "Кутузівка" виготовлено проект землеустрою щодо інвентаризації земель державного підприємства відповідно до державних актів на право постійного користування землею: серія І-ХР 002291 №17 від 22.08.2000, зареєстрований за ДП "ДГ "Кутузівка"; серія ХР-25-71-000380 № 153 від 31.01.1996, зареєстрований за ДП дослідного господарства ім. Чапаєва Інституту тваринництва УААН (Інститут тваринництва Української академії аграрних наук та землі дослідного господарства ім. Чапаєва); серія І-ХР 001260 № 355 від 13.06.2001 та серія І-ХР 00125 № 2/356 від 19.06.2001, правонаступником яких є ДП "ДГ "Кутузівка".

4.12. За результатами проведеної інвентаризації ТОВ "Компанія "Кварц-Груп" надано перелік земельних ділянок, які відповідно до державних актів на право постійного користування належать до державної власності, однак на даний час знаходяться у сторонніх суб`єктів, а фактична кількість земельних угідь об`єкта контролю менша за облікову.

При наявності права користування земельними ділянками, які перебувають на обліку підприємства у розмірі 9838,2635 га, встановлено наявність фактичної площі земель в розмірі 9408,1685 га.

4.13. Відповідно до інформації ТОВ "СКІФ" від 13.01.2022 № 31 земельні ділянки з кадастровими номерами :01:018:0029, :01:018:0030, :01:001:0005 частково або повністю розташовані на землях, відповідно до плану зовнішніх меж землекористування державного акту на право постійного користування землею І-ХР №002291 перебувають в постійному користуванні ДП "ДГ "Кутузівка".

Звертаючись з позовною заявою Прокурор вказує, що ДП "ДГ "Кутузівка" є державним сільськогосподарським підприємством, підпорядкованим Інституту сільського господарства НААН України, а відтак, спірні земельні ділянки перебували у її віданні та належали до земель науково-дослідного призначення. Відповідно до положень статей 84, 122, 149, 150 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення таких земель, їх вилучення та передача у користування можлива виключно за рішенням Кабінету Міністрів України за погодженням з Верховною Радою України.

Однак, як вказує Прокурор, на вилучення спірних земель Президія НААН України згоди не надавала, а Кабінет Міністрів України не ухвалював рішень щодо їх вилучення, про що свідчить лист Секретаріату КМУ № 40797/0/2-21 від 14.12.2021. Водночас із протоколу засідання Президії НААН України №1 від 20.01.2005 неможливо встановити, на вилучення якої саме земельної ділянки площею 16,6 га була надана згода, а інших підтверджуючих документів НААН України не надано.

При цьому, спірне розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 08.06.2006 №1009 "Про надання земельних ділянок ПСП "Деметра"" було прийнято без посилання на документи, які підтверджують надання Академією згоди на вилучення спірних земельних ділянок. Як наслідок, це розпорядження стало підставою для укладення між Адміністрацією та ПСП "Деметра" Договорів оренди землі від 28.09.2006.

На думку Прокурора, такі обставини свідчать про порушення процедури вилучення земель, встановленої законодавством, а відтак на підставі Наказу неправомірно припинено право постійного користування державою спірними особливо цінними земельними ділянками, передано їх до комунальної власності та здійснено їх реєстрацію за Радою.

З огляду на викладене, Прокурор вважає, що порушено права та охоронювані законом інтереси держави, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Щодо питання застосування положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України в розрізі позовної вимоги про скасування Наказу.

5.3. Предметом позову у цій справі є визнання незаконним та скасування Наказу.

5.4. Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суди, застосовуючи положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України, дійшли висновку, що задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного Наказу не є належним та ефективним способом захисту прав і законних інтересів позивача у спірних правовідносинах.

5.5. Прокурор, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на неправильне застосування судами положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, зокрема без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21.

Скаржник обґрунтовує свою позицію тим, що нескасований (не визнаний недійсним) акт породжує негативні правові наслідки, які виникають у зв`язку з його реалізацією, а отже, його оскарження за умови невідповідності закону спрямоване на захист інтересу щодо юридичної визначеності на майбутнє та дозволяє його оскаржити впродовж усього періоду тривання цього порушення. Крім того, Скаржник вважає, що у спорах щодо захисту прав на землю ефективним способом захисту є визнання незаконними та скасування (визнання недійсними) рішень суб`єктів владних повноважень, які стосуються розпорядження земельними ділянками. Прокурор наголошує, що у негаторних правовідносинах способом захисту прав законного володільця є вимога, яка забезпечує реальну можливість користуватися та розпоряджатися майном відповідним чином. До таких вимог можуть належати: зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, а також накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна.

5.6. У контексті наведеного Суд зазначає таке.

5.7. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

5.8. Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

5.9. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 зазначила, що спосіб судового захисту має бути ефективним, тобто таким, що максимально сприяє відновленню порушених прав, свобод чи законних інтересів позивача.

5.10. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14 під час розгляду позову про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішення ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки сформовано правовий висновок, що позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Такий спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

5.11. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, під час розгляду позову про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння, сформовано правовий висновок, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин можна оспорювати з погляду його законності, а вимогу про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядати за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, яких стосується позов, мають приватноправовий характер. При цьому вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та заявляти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою такого позову є оскарження речового права (права власності), що виникло у фізичної особи внаслідок реалізації відповідного рішення ради. Тобто, якщо на підставі рішення органу місцевого самоврядування фізична особа набула речове право на земельну ділянку, вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача. Одночасно Велика Палата визначила, що оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.

5.12. Суд зазначає, що у відповідних справах предмет позову мав негаторний характер.

5.13. За змістом статті 391 Цивільного кодексу України негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння.

5.14. Власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично - з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.

5.15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, зазначено, що позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) відповідає способу захисту, визначеному у пункті 3 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, - припинення дії, яка порушує право.

Цей спосіб захисту пов`язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі. Однієї з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин.

Натомість, якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів.

5.16. Однак, у межах цієї справи використання ПСП "Деметра" спірної земельної ділянки здійснюється на підставі оспорюваних Договорів оренди, тобто в межах зобов`язальних правовідносин. Такий характер правовідносин виключає можливість їх віднесення до негаторних.

5.17. Ураховуючи наведене, посилання Скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 є необґрунтованими, оскільки зазначені постанови стосуються інших обставин і правовідносин, зокрема негаторних позовів, які мають на меті усунення триваючих порушень права користування чи розпорядження майном. Однак у цій справі предмет спору та правовідносини не мають такого характеру, що виключає релевантність зазначених справ до обставин цього спору.

5.18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 розглядалися позовні вимоги про визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру про передачу у власність сільської ради земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності, а також визнання недійсними договорів оренди. Підставою для подання такого позову було те, що спірна земельна ділянка, відповідно до статей 53, 54 Земельного кодексу України та статей 17, 34 Закону України від 08.06.2000 "Про охорону культурної спадщини", неправомірно вибула з державної власності, була передана у власність сільської ради та надалі передана в користування товариству.

Аналізуючи правомірність застосування статей 15, 16 Цивільного кодексу України в контексті позову про визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру про передачу земельної ділянки у власність сільської ради, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що подання такого позову спрямоване на усунення стану юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки та особи її власника.

При цьому Верховним Судом було зауважено, що прокурор не заявив вимоги ані про повернення земельної ділянки у власність держави (негаторний позов), ані про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи, констатувала достатність, належність, правомірність та дієвість (ефективність) у спірних правовідносинах саме такого самостійного способу захисту, як визнання незаконним і скасування рішення уповноваженого органу державної влади, оскільки подальше відчуження спірної земельної ділянки не відбулося.

5.19. Водночас у цій справі Позивачем заявлено вимоги про повернення земельних ділянок у власність держави як наслідок недійсності оскаржуваних договорів оренди. Зазначене свідчить про відмінність обставин спору та інше правове їх регулювання, що унеможливлює визнання зазначеної справи релевантною до обставин цього спору.

5.20. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 зазначила, що вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело би до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, а тому ця вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, визначила, що для витребування земельних ділянок не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію. Подібний висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 911/665/22, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22.

5.21. З огляду на це Скаржником не доведено неправильність застосування судами попередніх інстанцій положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України при формуванні позиції щодо неналежності, зокрема неефективності способу захисту прав та інтересів Позивача у спірних правовідносинах. Зазначене свідчить про необґрунтованість аргументів Скаржника, заявлених в порядку пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо застосування положень статей 149, 150 Земельного кодексу України: правовий статус та критерії визначення особливо цінних земель, наданих у користування навчально-дослідним установам і закладам освіти.

5.22. Звертаючись з позовом Прокурор просить визнати недійсними Договори оренди, посилаючись на статті 84, 122, 149, 150 Земельного кодексу України, вказуючи про незаконність передання спірних земельних ділянок до земель комунальної власності з огляду на відсутність погодження Кабінету Міністрів України на реалізацію відповідних дій.

5.23. Відмовляючи в задоволенні позову суди виходили з того, що Прокурором не надано належних доказів, які б підтверджували статус спірних земельних ділянок, як особливо цінних.

5.24. Не погоджуючись з такою позицією судів Скаржник вказує на неправильне застосування ними положень статей 149, 150 Земельного кодексу України, без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 09.04.2012 у справі № 21-291а-11, від 26.10.2016 у справі № 6-1116цс16, від 04.12.2018 у справі № 914/519/17, від 16.01.2020 у справі № 916/2675/15, від 08.11.2022 у справі № 922/2315/16, від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, від 23.06.2020 у справі № 922/989/18, від 26.05.2021 у справі № 369/592/18 та неналежного дослідження матеріалів справі на предмет віднесення спірних земельних ділянок до категорії особливо цінних в розумінні статті 150 Земельного кодексу України. У даному аспекті Прокурор також вказує на неналежне дослідження судами матеріалів справи, зокрема неповне з`ясування обставин, що стосуються належності спірних земельних ділянок до категорії особливо цінних земель та можливості їх кваліфікації як "земель дослідних полів", а також неврахування доказів, які підтверджують склад ґрунтів як ознаку належності цих земель до категорії особливо цінних.

5.25. Аналізуючи обгрунтованість таких аргументів Суд зазначає про таке.

5.26. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, на яку посилається Скаржник, акцентовано, що під час вирішення спорів щодо припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування мають право ухвалювати відповідні рішення виключно у порядку, з підстав та за умов, передбачених статтями 140- 149 Земельного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом.

Вказана позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.

Аналогічний висновок відображений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18, на яку звертає увагу Скаржник.

5.27. Судова практика Великої Палати Верховного Суду акцентує на необхідності дотримання визначених законодавством процедур та наявності передбачених правових підстав для припинення речових прав на землю.

5.28. Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження), землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення- належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського' призначення'" передаються у власність 'та" Надаються у користування, зокрема, сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства.

5.29. За змістом статті 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

5.30. Положеннями частини п`ятої статті 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент видання оскаржуваного розпорядження) передбачено, що районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами Населених пунктів, зокрема, для сільськогосподарського використання.

5.31. Водночас частиною дев`ятою статті 149 Земельного кодексу України (у вказаній редакції) передбачено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки Державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні, ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного, призначення, крім випадків, визначних частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 160 цього Кодексу.

5.32. Так, відповідно до частини першої, другої статті 150 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла до 2012 року), вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, лінії електропередачі та зв`язку, трубопроводів" осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України, або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп), земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

5.33. Щодо повноважень Кабінету Міністрів України у частині вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування, слід зазначити, що відповідно до частини дев`ятої статті 149 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки, державної власності, які перебувають у постійному користуванні ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площі понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельних ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частиною п`ятою та восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

5.34. Суд не погоджується з аргументами Скаржника щодо обов`язковості отримання погодження Кабінету Міністрів України у кожному випадку вилучення земельної ділянки, припинення права державної власності та права постійного користування, на які він посилається із посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 914/519/17.

У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 914/519/17 предметом спору було визнання недійсним розпорядження голови районної державної адміністрації, на підставі якого було вилучено земельну ділянку з постійного користування Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України для подальшого надання її у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства.

Аналізуючи правомірність такого розпорядження у контексті частин першої та другої статті 150 Земельного кодексу України, Верховний Суд зазначив, що зміна цільового призначення особливо цінних земель державної власності, які перебувають у постійному користуванні, а також припинення права постійного користування такими землями та їх вилучення здійснюється на підставі рішення Кабінету Міністрів України за погодженням з Верховною Радою України.

Таким чином, Верховний Суд акцентував на необхідності отримання погодження Кабінету Міністрів України саме у випадках зміни цільового призначення особливо цінних земель державної власності, що перебувають у постійному користуванні, а також припинення права постійного користування такими землями та їх вилучення.

5.35. Питання правової природи та порядку вилучення особливо цінних земель державної власності з постійного користування під час їх розпорядження в контексті норм статей 149, 150 Земельного кодексу України, за аналогічних обставин, було предметом судового розгляду Верховного Суду у постанові від 05.09.2023 у справі № 922/1341/22.

Верховний Суд у постанові від 05.09.2023 у справі № 922/1341/22 зауважив, що положення Земельного кодексу України (у редакції, чинній до 2012 року) передбачали, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо вилучення особливо цінних земель державної власності, які перебувають у постійному користуванні та використовуються для сільськогосподарських потреб, застосовувалися у випадках, коли таке вилучення мало наслідком зміну цільового призначення землі через розміщення на ній об`єктів загальнодержавного значення. Зокрема, йдеться про спорудження доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних із їх експлуатацією.

Верховний Суд наголосив, що частина перша статті 150 Земельного кодексу України встановлює пряму заборону на вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб, що зумовлює винятковий порядок такого вилучення. Для земель державної власності така процедура передбачає ухвалення відповідного рішення Кабінетом Міністрів України, а щодо земель комунальної чи приватної власності - рішення місцевої ради за погодженням Верховної Ради України, з урахуванням вимог частини третьої статті 149 та частини третьої статті 150 Земельного кодексу України.

Разом із тим, колегія суддів суду касаційної інстанції звернула увагу на те, що факт вилучення земельної ділянки сам по собі не є підставою для висновку про її використання для несільськогосподарських потреб. Якщо вилучені земельні ділянки продовжують використовуватися згідно з їх цільовим призначенням - для товарного сільськогосподарського виробництва, це підтверджує, що вони залишаються землями сільськогосподарського призначення.

Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що не всі землі сільськогосподарського призначення, надані у користування навчально-дослідним установам та закладам освіти, є особливо цінними землями. Відповідно до частини першої статті 150 Земельного кодексу України, особливо цінними визнаються лише землі дослідних полів цих установ.

У чинному законодавстві відсутнє визначення поняття "дослідне поле", проте зміст цього словосполучення у контексті його використання відносно науково-дослідних установ і навчальних закладів у земельному законодавстві дає підстави вважати, що дослідне поле - це ділянка землі призначена для науково-дослідних та освітніх цілей. При цьому, мета використання такої земельної ділянки повинна відповідати основній діяльності науково-дослідної установи або навчального закладу.

Отже, віднесення земельної ділянки, наданої науково-дослідній установі або навчальному закладу, до земель дослідних полів визначається не тільки приналежністю землі науково-дослідній установі або розташуванням цієї земельної ділянки в межах такої установи, а й відбувається на підставі визначення природних якостей земельної ділянки, з урахуванням її використання для певних потреб, а саме метою та завданням її використання.

Верховний Суд акцентував, що розглядаючи спір за відповідних обставин, суди насамперед мають встановити на підставі відповідних доказів те, що спірні земельні ділянки на час їх вилучення використовувалися як дослідне поле науково-дослідної установи, саме в наукових або освітніх цілях.

5.36. Таким чином, аналізуючи правову природу та механізм вилучення особливо цінних земель державної власності, Верховний Суд фактично констатував про необхідність розмежування загальних положень земельного законодавства та спеціального порядку, що діє у відношенні таких земель, з урахуванням їх функціонального призначення та статусу користувача.

5.37. Отже, у контексті правозастосування суд має оцінити дві ключові обставини:

- Чи були спірні земельні ділянки надані у користування науково-дослідній установі або навчальному закладу ?

- Чи були на цих ділянках розташовані дослідні поля, що є критерієм віднесення земель до категорії особливо цінних ?

5.38. Аналізуючи матеріали справи, суди попередніх інстанцій встановили, що Прокурором не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у ДП ДГ "Кутузівка" статусу науково-дослідної установи станом на 2005- 2006 роки, як і доказів, що спірні земельні ділянки на вказаний період мали статус земель дослідних полів.

Одночасно суди надали оцінку письмовим поясненням ДП ДГ "Кутузівка", які містяться у матеріалах справи, встановивши, що підприємство не здійснювало самостійної наукової діяльності, оскільки не мало статусу наукової установи, у його штатному розписі відсутні посади наукових працівників, а також не функціонували структурні підрозділи, які б займалися науково-дослідною роботою.

5.39. Суд не погоджується з аргументами Скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.11.2022 у справі № 922/2315/16, щодо необхідності повного та всебічного дослідження обставин, які мають значення для визначення правового статусу земельної ділянки як особливо цінних земель.

У зазначеній постанові Верховного Суду, предметом розгляду якої було питання правомірності вилучення з постійного користування державного підприємства земельної ділянки в порядку статей 149, 150 Земельного кодексу України, суд касаційної інстанції вказав на необхідність комплексного аналізу доказів, наявних у матеріалах справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки копіям відповіді на запит Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та його листу, які містили відомості про часткове віднесення спірної земельної ділянки до особливо цінних земель, проте не містили уточнення щодо конкретної площі та розташування відповідних ділянок. У зв`язку з цим суд зазначив, що апеляційний суд мав встановити, чи є достатні підстави для визнання всієї земельної ділянки особливо цінною.

Водночас у відповідній постанові Верховний Суд не сформулював правового висновку щодо інших критеріїв віднесення земель до категорії особливо цінних, зокрема земель дослідних полів, а лише наголосив на необхідності врахування всіх обставин справи у їх взаємозв`язку.

Таким чином, доводи Скаржника щодо неврахування висновків Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки в межах цієї справи судами попередніх інстанцій здійснено аналіз обставин, дослідження яких було визначено як необхідне у постанові Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 922/1341/22, що має істотне значення для правильного вирішення спору.

5.40. Зазначене стосується й аргументів Скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку, викладених у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 369/592/18, щодо необхідності повного та всебічного дослідження обставин, при оцінці порядку вилучення особливо цінних земель державної власності з постійного користування, та у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 21-291а-11, щодо необхідності дослідження обставини вилучення земельної ділянки з постійного користування, зокрема оцінки розміру такої земельної ділянки.

Так, предметом спору у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 369/592/18 було визнання недійсними рішень селищної ради та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння з підстав недотримання порядку вилучення земель державної власності з постійного користування відповідно до вимог статей 149, 150 Земельного кодексу України.

Верховний Суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, наголосив, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку, що при передачі у власність спірних земельних ділянок не було враховано положень частини третьої статті 142, статей 149, 150 Земельного кодексу України, які визначають порядок припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача.

Суд касаційної інстанції врахував дослідження судом тієї обставини, що компетентним органом не приймалося рішення (з урахуванням юридичного статусу землекористувача, положень його правовстановлюючих документів, а також категорії земель) про припинення права користування спірною земельною ділянкою, яка перебувала у володінні Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України.

У постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 21-291а-11 акцентовано, що при застосуванні положень статті 142 Земельного кодексу України у контексті відмови постійного користувача від права постійного користування земельною ділянкою необхідним є дослідження площі земельної ділянки, стосовно якої подано відповідне звернення.

5.41. Водночас у цій справі судами попередніх інстанцій досліджено як обставини прийняття Державним підприємством "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу НААН України" рішення про припинення права постійного користування та його погодження з Національною академією аграрних наук України щодо вилучення спірних земельних ділянок, що стало підставою для прийняття спірного розпорядження, так і відповідність розміру зазначених земельних ділянок.

5.42. Суд визнає необґрунтованими також доводи Скаржника щодо неналежної оцінки судами доказів, які підтверджують склад ґрунтів і цінність спірних земельних ділянок, оскільки судами досліджено докази, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема щодо правового статусу таких земель як дослідних полів. Встановлення цього статусу є визначальним, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 922/1341/22.

5.43. Зазначене стосується і посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 16.01.2020 у справі № 916/2675/15, оскільки викладені в ній висновки не є релевантними до обставин цього спору.

У справі № 916/2675/15 Верховний Суд розглядав питання визнання недійсними та скасування оскаржуваних наказів, а також скасування записів про державну реєстрацію прав власності громадян на земельні ділянки без дослідження застосування статей 149, 150 Земельного кодексу України.

Висновки, сформульовані у згаданій постанові, не можуть бути застосовані до цього спору, оскільки вони сформовані в іншому правовому контексті та не охоплюють правовідносин, що є предметом розгляду в цій справі. Відсутність тотожності обставин та правового регулювання виключає можливість визнання зазначених висновків релевантними.

5.44. З огляду на встановлені обставини, Суд дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій здійснено належне та повне дослідження матеріалів справи для з`ясування правового статусу спірних земельних ділянок як дослідних полів. Висновок судів про відсутність правових та фактичних підстав для віднесення зазначених земель до категорії особливо цінних відповідно до статті 150 Земельного кодексу України ґрунтується на комплексному аналізі матеріалів справи. У зв`язку з цим, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання Договорів оренди недійсними та повернення земельних ділянок.

5.45. Відтак, Суд дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій правильно застосовано норми статей 149, 150 Земельного кодексу України та враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05.09.2023 у справі № 922/1341/22, а також у постановах, на які посилається Скаржник у касаційній скарзі. Вказане спростовує твердження Прокурора про неврахування судами принципу "jura novit curia", про який зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц.

Зважаючи на це, Суд дійшов висновку про необґрунтованість аргументів Скаржника, заявлених в порядку пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо аргументів про неправильне застосування судами статей 123, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України при розгляді заяв про відшкодування витрат на правничу допомогу.

5.46. Судами встановлено, що до закінчення судових дебатів від представника ПСП "Деметра" надійшла заява про вирішення питання судових витрат, а після ухвалення рішення судом першої інстанції - заява про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме про стягнення з Прокурора на користь ПСП "Деметра" витрат у розмірі 40 000,00 грн, з наданням відповідних доказів понесених витрат.

5.47. Дослідивши зміст поданої заяви та матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку про достатність наявних доказів для підтвердження факту надання адвокатом професійної правничої допомоги та розміру витрат відповідача на таку допомогу, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

5.48. Судом апеляційної інстанції встановлено, що від представника ПСП "Деметра" надійшла заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на стадії апеляційного перегляду, у якій заявник просила долучити до матеріалів справи докази щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити додаткове рішення про їх стягнення з Харківської обласної прокуратури на користь ПСП "Деметра" у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 39 750,00 грн.

5.49. Проаналізувавши наявні у справі докази та зважаючи на положення чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення заяви представника ПСП "Деметра" та стягнення з прокурора на користь заявника витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

5.50. Не погоджуючись із такими висновками судів, Скаржник посилається на неправильне застосування судами положень статей 123, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 753/15687/15-ц, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, від 06.06.2019 у справі № 752/4513/17, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, від 10.09.2020 у справі № 908/1611/19, від 09.12.2021 у справі № 922/3812/19, від 21.06.2022 у справі № 908/574/20, від 06.12.2023 у справі № 905/493/22.

5.51. З приводу наведеного Суд зазначає таке.

5.52. Відповідно до частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

5.53.За змістом частини першої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною другою цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

5.54. Згідно з частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

5.55. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

5.56. Разом з тим у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

5.57. Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) пов`язаність цих витрат з розглядом справи; 2) обґрунтованість та пропорційність розміру таких витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

5.58. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

5.59. За змістом частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5.60. Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

5.61. На необхідності дотриманні вищезазначених положень наголошено у наведених Скаржником постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 753/15687/15-ц, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, від 06.06.2019 у справі № 752/4513/17, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, від 10.09.2020 у справі № 908/1611/19, від 09.12.2021 у справі № 922/3812/19, від 21.06.2022 у справі № 908/574/20, від 06.12.2023 у справі № 905/493/22.

5.62. Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

5.63. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

5.64. Відповідно до частини шостої статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

5.65. Зважаючи на наведені положення чинного законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

5.66. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

5.67. У такому випадку суд, керуючись наведеними положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21.

5.68. Відповідно до частини другої статті 16 Господарського процесуального кодексу України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених Законом.

5.69. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

5.70. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

5.71. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

5.72. Судами встановлено, що 04.07.2023 між ПСП "Деметра" в особі директора, як клієнтом, та адвокатом Загорулько Євгеном Олеговичем, як адвокатом, укладено договір про надання правничої допомоги.

Відповідно до предмету договору, закріпленому у пункті 1.1 угоди, адвокат зобов`язується здійснити представництво та надані інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар за надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Розділом 3 Договору сторони передбачили виплати гонорару та фактичних витрат.

Так, на умовах п. 1.1. додаткової угоди №1 та додаткової угоди №2 сторони погодились продовжити строк дії договору, та змінити наступний пункт Договору: " 3.1. За надання правничої допомоги у адміністративних справах №520/19967/23; №520/19971/23; №520/22784/23, №520/22793/23 в судах першої та апеляційної інстанції; у виконавчих провадженнях №72107368, №72107532 Клієнт незалежно від результату виконання доручення зобов`язується виплатити Адвокату гонорар, фіксований розмір якого становить 40 000,00 (сорок тисяч) грн. та 40 000,00 (сорок тисяч) грн. за надання правничої допомоги у господарській справі № 922/2487/23 в суді першої інстанції в строки та в порядку, визначені п. 3.2 Договору.".

5.73. Між Адвокатом та Клієнтом складено акт прийому-передачі наданих послуг від 27.10.2023 був підписаний сторонами договору.

5.74. Досліджуючи реальність та необхідність виконання адвокатом послуг, а також розумність їхнього розміру, суди врахували, що справа розглядалася судом першої інстанції в порядку загального позовного провадження та мала відповідний рівень складності, а від ПСП "Деметра" у судових засіданнях брав участь уповноважений представник - адвокат Загорулько Є.О.

5.75. Оцінюючи правничі послуги, суди зазначили, що такий вид правничої допомоги, як підготовка відзиву на позовну заяву та його подання до суду, включає в себе низку супутніх послуг, зокрема проведення консультацій, підготовку адвокатських запитів, збирання доказів, підготовку процесуальних документів. Відтак, надані адвокатом послуги охоплюються поняттям підготовки та подання відповідних заяв до суду.

5.76. Прокурор, звертаючись із касаційною скаргою, не вказує на неврахування судами певних доказів їх неспівмірності, та заперечень з даного питання, а фактично просить повторно оцінити обсяг виконаних адвокатом послуг та їх вартість щодо їхньої необхідності та розумності, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на це, Скаржником не спростовано правомірність висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для відшкодування ПСП "Деметра" витрат на правничу (правову) допомогу, надану у суді першої інстанції, у розмірі 40 000,00 грн.

5.77. Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження понесення витрат на правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції представник ПСП "Деметра" надав відповідні документи, зокрема довіреність, акти наданих послуг, детальні описи виконаних робіт та платіжні інструкції.

5.78. Дослідивши ці документи, колегія суддів встановила, що відповідно до договору від 15.11.2023 б/н та акту наданих послуг № 11-24 від 07.11.2024 гонорар адвоката Потеряєвої І.А. за надання правничої допомоги у справі № 922/2487/23 визначено в сумі 31 750,00 грн, а згідно з договором від 22.08.2023 № КНО-22-08/23 (у редакції додаткової угоди від 04.11.2024 № 4) та акту наданих послуг № 106 від 08.11.2024 гонорар адвоката Крохмальової Я.Е. склав 8 000,00 грн.

5.79. Оцінюючи заявлені витрати, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтування необхідності укладення ПСП "Деметра" двох договорів про надання правничої допомоги з різними адвокатами в межах одного судового процесу.

Суд також зазначив, що правова позиція Прокурора не змінювалася протягом усього розгляду справи, а отже, адвокат Потеряєва І.А., яка здійснювала правовий супровід справи протягом тривалого часу, не довела необхідність повторного аналізу правових джерел та судової практики. Крім того, з урахуванням незмінності правової позиції ПСП "Деметра", нормативно-правової бази та судової практики, додаткове вивчення матеріалів справи, аналіз правових норм і узгодження правової позиції з клієнтом не вимагало залучення нового представника.

Окремо суд апеляційної інстанції звернув увагу, що підготовлене адвокатом Крохмальовою Я.Е. клопотання про призначення експертизи не містить посилань на судову практику Верховного Суду та не було задоволене судом.

Відокремлення двома адвокатами одночасно таких послуг, як "вивчення та аналіз матеріалів справи" та "ознайомлення з основними процесуальними документами", визнано необґрунтованим.

З огляду на це, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що стягнення з Прокурора витрат на правничу допомогу, сплачених на користь адвокатів Потеряєвої І.А. та Крохмальової Я.Е., за відсутності чіткого розмежування їхніх послуг, фактично є подвійним стягненням судових витрат.

5.80. Прокурор, звертаючись із касаційною скаргою, також не вказує на неврахування судом апеляційної інстанції певних доказів їх неспівмірності та заперечень з даного питання, що не були досліджені судом. Натомість його аргументи фактично зводяться до необхідності повторної оцінки обсягу наданих адвокатом послуг та їхньої вартості з точки зору необхідності та розумності, що виходить за межі перегляду справи в касаційному порядку згідно з положеннями статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на це, Скаржником не спростовано правомірність висновку суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для відшкодування ПСП "Деметра" витрат на правничу (правову) допомогу, надану у суді першої інстанції.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2024, додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2024, рішення Господарського суду Харківської області від 26.10.2023, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 09.11.2023 у справі № 922/2487/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко