ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. ОдесаСправа № 916/101/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мельниченко»

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024, ухвалене суддею Литвиновою В.В., м. Одеса

у справі № 916/101/24

за позовом: Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації

до відповідачів:

1. Нижньодністровського національного природного парку;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Мельниченко»;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України»

про: визнання договору недійсним, усунення перешкод у користуванні,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року Заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі прокурор) в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації (далі Одеська ОДА) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Нижньодністровського національного природного парку (далі Парк) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мельниченко» (далі ТОВ «Мельниченко»), в якому просив суд:

- визнати недійсним договір про співпрацю у сфері рекреаційної діяльності №3-Р, укладений 31.05.2018 між Парком та ТОВ «Мельниченко» (далі договір про співпрацю);

- усунути перешкоди власнику державі в особі Одеської ОДА у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання ТОВ «Мельниченко» привести у попередній стан лісові ділянки Біляївського лісництва філії «Одеське лісове господарство» ДП «Ліси України» в кварталі 35 виділу 1 та кварталі 34 виділу 2 (кадастрові номери земельних ділянок 512800000:01:001:0040, 512800000:01:001:2235) Одеського району Одеської області шляхом демонтажу будівель та споруд згідно з переліком, наведеним у прохальній частині позовної заяви.

Позов мотивований наступним:

- визначені договором місця короткострокового відпочинку знаходяться на землях державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії «Одеське лісове господарство» ДП «Ліси України» та належать до земель державного лісового фонду, розпорядження якими має здійснювати виключно Одеська ОДА;

- договір укладений за відсутності згоди власника земельної ділянки (Одеської ОДА) та постійного користувача (ДП «Ліси України»);

- Парк не є уповноваженим суб`єктом на розпорядження землями державної власності лісогосподарського призначення;

- укладення договору, яким передбачено розміщення п`ятдесяти місць короткострокового відпочинку з можливістю здійснення облаштування таких місць (п. 2.3.9, 2.4.3) за відсутності згоди власника земельної ділянки (Одеської ОДА) та постійного користувача (ДП «Ліси України») порушує інтереси держави у збереженні та раціональному використанні земель лісогосподарського призначення державної власності;

- договір укладений за відсутності Проекту організації території Нижньодністровського національного природного парку, тобто Парк діяв в порушення приписів ч. З ст. 14, ч. З ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», п. 2.3. Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, допустивши здійснення рекреаційної діяльності за відсутності визначення та обґрунтування заходів щодо її провадження;

- ТОВ «Мельниченко» на визначених договором місцях короткострокового відпочинку здійснило самочинне будівництво - забудову берегів Глибокий Турунчук.

Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави в особі Одеської ОВА, прокурор зазначив, що остання, маючи відповідні повноваження та будучі обізнаною про виявлені порушення, не зверталася до суду з відповідним позовом.

У відзиві на позовну заяву Парк заперечував проти її задоволення, зазначаючи, що договір про співпрацю припинив свою дію 31.12.2022. Додатком № 1 до договору визначено картосхему та координати вже існуючих облаштованих місць короткострокового відпочинку. Тобто ці місця були створені не під час виконання сторонами договору, а ще до його укладення. Всі вищевказані місця знаходяться безпосередньо на березі, а тому на них не могло бути будинків, туалетів, альтанок або кунгів.

Також зазначено, що укладений між сторонами договір не є договором, на підставі якого Парком було здійснено розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення. Метою договору була виключно організація місць короткострокового відпочинку відвідувачів у вигляді здійснення любительського рибальства. Заявлені прокурором 2 вимоги не пов`язані одна з одною.

Відзив на позовну заяву від ТОВ «Мельниченко» не надходив.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 у справі № 916/101/24 позов прокурора задоволено повністю.

Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Мельниченко» подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що об`єктом спору у даній справі є нерухоме майно, яке належить ТОВ «Мельниченко» на праві власності, зміст позовних вимог спрямовані на припинення такого права, а виконання рішення суду передбачає знесення цих об`єктів, тобто вирішення не лише юридичної, але і фактичної доці цього майна. Водночас, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Матеріали цієї справи не містять будь-яких доказів істотного порушення будівельних норм і правил. Прокурором не доведена неможливість виконати перебудову нерухомості. Отже зобов`язання відповідача знести самочинно збудовані об`єкти є передчасним та неспівмірним заходом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.07.2024 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали даної справи, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з суду першої інстанції.

24.07.2024 матеріали даної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мельниченко» залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України, як таку, що не відповідає вимогам п. 2, п. 3 ч. 3 ст. 258 ГПК України, встановлено скаржнику 10-ти денний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання суду доказів сплати судового збору у розмірі 8052 грн, а також доказів надсилання копії скарги іншим учасникам справи.

05.08.2024 від скаржника надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, до якого додано платіжну інструкцію від 01.08.2024 № 655 на суму 8060 грн, а також описи вкладення на ім`я: прокурора, Одеської ОДА, Парку та ДП «Ліси України»

У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Савицького Я.Ф. у відпустці, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Ярош А.І., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2024 справу № 916/101/24 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Ярош А.І., Принцевської Н.М., за апеляційною скаргою ТОВ «Мельниченко» на рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 26.08.2024 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення іншим учасникам справи), роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, вирішено розглянути апеляційну скаргу поза межами строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України, у розумний строк та призначено справу № 916/101/24 до розгляду на 22.10.2024 о 13:15 год.

26.08.2024 від прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про її безпідставність та необґрунтованість, зокрема, що у даному випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови. Обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва.

У спірних правовідносинах має місце той вид будівництва, для якого ЦК України не встановлює правила, що знесенню передує рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Тобто ч. 7 ст. 376 ЦК України спірні правовідносини не регулює.

Наведені скаржником висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до даного спору, оскільки вони регулюють інші правовідносини.

Окремо прокурор звертає увагу, що ТОВ «Мельниченко» незаконно самочинно забудовано територію Парку, яка моє подвійний природо-охоронний статус та перебуває від захистом двох міжнародних конвенцій. Тобто предметом спору у даній справі по суті є захист особливо цінних територій природно-заповідного фонду України, як в національному, так і міжнародно-правовому контексті (зобов`язання виконання Україною ряду міжнародно-правових зобов`язань з охорони цієї території(, так само як і захист усіх і кожного на чисте довкілля.

Будь-яких інших заяви чи клопотань від учасників справи не надходило.

У зв`язку з перебуванням 22.10.2024 головуючого судді Богацької Н.С. у відпустці, судове засідання, призначене на 22.10.2024 о 13:15 год., не відбулось.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2024 повідомлено учасників справи № 916/101/24, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги відбудеться 19.11.2024 о 13:00 год.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Богацької Н.С. з 18.11.2024 по 19.11.2024 відповідно до наказу голови суду від 15.11.2024 № 295-в у відрядженні, розгляд апеляційної скарги 19.11.2024 о 13:00 год. не відбувся, про що була складена відповідна довідка.

Крім того, у зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Ярош А.І. у відпустці з 07.11.2024 по 22.11.2024 відповідно до наказу голови суду від 01.11.2024 № 280-в, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2024 справу № 916/101/24 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М., повідомлено її учасників, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги відбудеться 11.12.2024 о 14:30 год.

11.12.2024 від представника ТОВ «Мельниченко» на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату. До вказаної заяви також додані письмові заперечення проти задоволення позову прокурора.

Колегія суддів не прийняла подані представником відповідача заяву про відкладення та письмові заперечення проти задоволення позову, оскільки ці документи були подані в непередбачений ГПК України спосіб (більш детально підстави неприйняття викладені в ухвалі Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2024).

В судовому засіданні 11.12.2024 оголошено перерву до 04.02.2025 о 13:00 год, про що постановлено відповідну протокольну ухвалу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 вирішено розглянути апеляційну скаргу ТОВ «Мельниченко» на рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 у справі № 916/101/24 поза межами строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України, у розумний строк, повідомлено учасників справи № 916/101/24, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги відбудеться 04.02.2025 о 13:00 год.

31.01.2025 від представника ТОВ «Мельниченко» (адвоката Макарушева І.О.) надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату, яка мотивована зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

Розглянувши заяву представника ТОВ «Мельниченко» від 31.01.2025 про відкладення розгляду справи на іншу дату, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 11, 12 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

В контексті наведеного, апеляційний суд зауважує, що заявником не долучено до клопотання про відкладення судового засідання будь-якого доказу, на підтвердження вказаних ним обставин щодо обґрунтування підстав відповідного відкладення розгляду справи.

ТОВ «Мельниченко» належним чином повідомлене про день, час та місце розгляду справи і в даному випадку неявка його представника не позбавляє суд можливості вирішити спір, з урахуванням також того, що судом апеляційної інстанції присутність сторін в судових засіданнях не визнавалась обов`язковою.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійснені програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності - державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація поняття «інтереси держави» особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. «Державний інтерес» у спірних правовідносинах полягає, перш за все, у законності використання органами державної влади бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг та іншої допомоги з метою забезпечення нагальних потреб в умовах воєнного стану, зокрема, забезпечення ефективного, своєчасного виконання правочинів, укладених з метою належного функціонування держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.

Територія Нижньодністровського національного природного парку має подвійний природо-охоронний статус та перебуває під захистом двох міжнародних конвенцій, зокрема Конвенцією про водно-болотні угіддя, що мають міжнародне значення, головним чином як середовище існування водоплавних прахів 1971 року (Рамсарська конвенція), яка ратифікована Законом України від 29.10.1996 № 437/96-BP.

Як вбачається з відомостей Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, розробленої ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» 14.07.2021 проведено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:2235 площею 277,9403 га, а 28.07.2021 - земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0040 площею 2052,8505 га (категорія земель - землі лісогосподарського призначення, цільове призначення - 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, вид використання - для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг).

Відповідно до листа філії «Одеське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 11.07.2023 № 327 земельні ділянки за кадастровими номерами 512800000:01:001:0040 та 512800000:01:001:2235 відносяться до земель, наданих в постійне користування філії «Одеське лісове господарство» Біляївське лісництво, квартал 35 виділ 1 та квартал 34 виділ 2 відповідно (згідно з матеріалами лісовпорядкування 2013-2014 років).

Відповідно до листа ВО «Укрдержліспроект» від 12.07.2023 № 653 координати розміщення місць короткострокового відпочинку за Договором про співпрацю знаходяться в межах 34, 35 кварталів Біляївського лісництва філії «Одеське лісове господарство» ДП «Ліси України» та в межах земельних ділянок з кадастровими номерами 512800000:01:001:0040 та 512800000:01:001:2235.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 31 Лісового кодексу України визначено, шо обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Учасниками цієї справи не заперечується, що визначені договором про співпрацю місця короткострокового відпочинку на момент укладення такого договору та на теперішній час знаходяться на землях державної власності лісогосподарського призначення, які перебували і на даний час перебувають у постійному користуванні філії «Одеське лісове господарство» ДП «Ліси України» та належать до земель державного лісового фонду, розпорядження якими має здійснювати виключно Одеська ОДА.

Отже, саме Одеська ОДА є суб`єктом владних повноважень, до компетенції якої віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у цій справі.

У зв`язку з цим, в силу положень ст. 17, 20, 122 3К України органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є Одеська ОДА.

Відповідно до висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Великої палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді Одеською обласною прокуратурою до Одеської обласної державної адміністрації направлено лист від 31.07.2023 № 12-1196вих23, відповідно до якого повідомлено про обставини порушення Нижньодністровським національним природним парком та ТОВ «Мельниченко» інтересів держави при укладанні Договору про співпрацю та здійснення останнім забудови території берегів річки Глибокий Турунчук, а також запропоновано надати інформацію про вжиті облдержадміністрацією заходи або намір вжити заходи, у тому числі шляхом звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору, зобов`язання звільнити земельні ділянки від будівель та споруд.

В свою чергу, Одеською ОДА відповідно до листа від 11.08.2023 № 7620/4/01-46/823 9/2-23 повідомлено, що облдержадміністрацією не вживалися заходи щодо звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору між ТОВ «Мельниченко» з Нижньодністровським національним природним парком та зобов`язання звільнити відповідні земельні ділянки від будівель та споруд.

Таким чином, Одеська ОДА була обізнана про необхідність захисту інтересів держави та мала відповідні повноваження для їх захисту, проте таких заходів не вжила.

Ураховуючи, що спір у цій справі виник щодо особливо цінних земель, тобто земель, яким державою, через їх характеристики надається особливий статус. Такі землі задовольняють публічний інтерес та підлягають підвищеній охороні, а тому у разі виявлення правопорушень при використанні таких земель, усі уповноважені органи, зокрема, і прокурор, зобов`язані діяти невідкладно. Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 927/468/20.

Так, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор в даних правовідносинах із дотриманням належної процедури, реалізуючи представницькі повноваження, виконує субсидіарну роль та замінює в судовому провадженні суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту. Аналогічна позиція з приводу субсидіарної ролі прокурора в захисту інтересів держави в суді дотримується і Верховний Суд, який висловив її у низці постанов у справах за позовами прокурорів, зокрема у постановах від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, від 15.10.2019 у справі № 904/2820/18, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

З огляду на таке, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в особі Одеської ОДА.

Щодо суті спору.

З матеріалів цієї справи вбачається, що 31.05.2018 між Нижньодністровським національним природним парком та ТОВ «Мельниченко» (до 16.09.2019 мало назву ТОВ «Хозяюшка») укладено договір № 3-Р про співпрацю у сфері рекреаційної діяльності (далі договір про співпрацю).

Сторони уклали цей Договір про співпрацю з метою організації, розвитку та функціонування рекреаційної діяльності у межах територій Парку, а також для проведення спільної освітньо-виховної, культурно-виховної та науково- дослідної діяльності (п. 1.1. договору про співпрацю).

Пунктом 2.3. Договору про співпрацю на ТОВ «Мельниченко» покладено обов`язки, зокрема: дотримуватись вимог законодавства України при виконанні будь- яких робіт на території Парку; вживати всіх необхідних заходів щодо недопущення забруднення та засмічення території Парку, додержання вимог техніки пожежної безпеки, режиму охорони території Парку, тощо відвідувачами, яких супроводжує ТОВ «Мельниченко»; облаштувати за власні кошти місця короткострокового відпочинку рекреантів з екологічно чистих матеріалів у повній відповідності до вимог режиму територій Парку, зокрема утримуватись від спорудження конструкцій, що носили б ознаки капітального будівництва.

Відповідно до п. 2.4. договору про співпрацю ТОВ «Мельниченко» має право, зокрема: самостійно за власні кошти організовувати та проводити заходи з метою благоустрою території Парку, які не суперечать вимогам чинного законодавства, за попереднім узгодженням з адміністрацією Парку; отримувати плату від відвідувачів за супроводження та користування облаштованими місцями відпочинку під час короткострокового відпочинку рекреантів у відповідності до наданої Парком карти та маршруту згідно з додатком № 1.

Додатком 1 до договору про співпрацю наведено картосхему з зазначенням облаштованих місць короткострокового відпочинку на р. Глибокий Турунчук (а.с.81 т.1).

Таблицею 1 до договору про співпрацю визначені координати облаштованих місць короткострокового відпочинку на р. Глибокий Турунчук (а.с.82 т.2).

На адресу обласної прокуратури 20.10.2022 надійшов лист Одеської ОДА від 20.10.2022 № 8129/1/01-18/8687/2-22 щодо розгляду відомостей, наведених у акті робочої групи від 16.09.2022, створеної на виконання розпорядження голови Одеської ОДА від 21.07.2022 № 426/А-2022 (зі змінами від 13.08.2022 № 480/А-2022) з метою перевірки фактів, викладених у депутатському зверненні народного депутата України Леонова О.О. від 28.06.2022 № 336-242/22 та додатковому листі від 12.08.2022 №336-274/22.

З акту робочої групи вбачається, що між ТОВ «Хозяюшка» та Нижньодністровським національним природним парком 31.05.2028 укладено договір про співпрацю у сфері рекреаційної діяльності на виконання якого на зазначеній земельній ділянці вздовж берегової лінії розташовані містки, альтанки, дерев`яні будинки. Паспорти прив`язки тимчасових споруд не надано.

У подальшому в рамках кримінального провадження № 0000006, розпочатого 30.01.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, заступником начальника сектору дізнання Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області Кульчицьким В.С. 27.04.2023 проведено огляд місця події - земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:223 5, яка розташована на правому березі річки Глибокий Турунчук, та земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0040, яка розташована на лівому березі річки Глибокий Турунчук.

Оглядом місця події встановлено, що за визначеними договором про співпрацю місцями короткострокового відпочинку ТОВ «Мельниченко» здійснено будівництво ряду будівель та споруд.

На лівому березі річки Глибокий Турунчук розміщено:

- остов дерев`яного помосту з координатами (тут і далі у десяткових градусах) ш: 46.355063, д: 30.233582;

- остов дерев`яного посту з координатами ш: 46.354759, д: 30.233182;

- будівля із газобетонних блоків з координатами ш: 46.355386, д: 30.233990;

- дерев`яний будиночок з причалом № 1 з координатами ш: 46.355522, д: 30.234201;

- дерев`яний будиночок з причалом № 2 з координатами ш: 46.355938, д: 30.234718;

- дерев`яний будиночок з причалом № 3 з координатами ш: 46.3 5 6069, д: 30.234819;

- туалет дерев`яний № 1 з координатами ш: 46.356439, д: 30.235260;

- дерев`яний будиночок з причалом № 4 з координатами ш: 46.3 5 6462, д: 3 0.23 5469;

- туалет дерев`яний № 2 з координатами ш: 46.356835, д: 30.235669;

- дерев`яний будиночок з причалом № 5 з координатами ш: 46.357031, д: 30.235929;

- туалет дерев`яний № 3 з координатами ш: 46.357605, д: 30.236520;

- дерев`яний будиночок з причалом № 6 з координатами ш: 46.3 5 7954, д: 3 0.23 6868;

- дерев`яний будиночок з причалом № 7 з координатами ш: 46.358158, д: 3 0.23 7052;

- дерев`яний будиночок з причалом № 8 з координатами ш: 46.358350, д: 30.237192;

- туалет дерев`яний № 4 з координатами ш: 46.358718, д: 30.237472;

- дерев`яний будиночок з причалом № 9 з координатами ш: 46.358841, д: 30.237575;

- туалет дерев`яний № 5 з координатами ш: 46.359078, д: 30.237712;

- дерев`яний будиночок з причалом № 10 з координатами ш: 46.359511, д: 3 0.23 7990;

- дерев`яний будиночок з причалом № 11 з координатами ш: 46.359624, д: 3 0.23 8070;

- туалет дерев`яний № 6 з координатами ш: 46.359881, д: 30.238212;

- дерев`яний будиночок з причалом № 12 з координатами ш: 46.361637,д: 3 0.23 895 0;

- дерев`яний причал № 1 з координатами ш: 46.362239, д: 30.239203;

- дерев`яний причал № 2 з координатами ш: 46.365644, д: 30.242374;

- дерев`яний причал № 3 з координатами ш: 46.365911, д: 30.242748;

- дерев`яний причал № 4 з координатами ш: 46.3 66113, д: 3 0.243123;

- дерев`яний причал з альтанкою з координатами ш: 46.3 6673 8, д: 30.244137;

- альтанка з координатами ш: 46.367703, д: 30.243620;

- дерев`яний причал з металевим контейнером з координатами ш: 46.367539, д: 30.245447;

- металевий кунг з координатами ш: 46.379629, д: 30.253950.

На правому березі річки Глибокий Турунчук розміщено:

- причал дерев`яний № 1 з координатами ш: 46.366391, д: 30.243507;

- остов дерев`яного причалу № 1 з координатами ш: 46.3 67873, д: 30.246087;

- остов дерев`яного причалу №2 з координатами ш: 46.371503, д: 30.251814;

- причал дерев`яний № 2 з координатами ш: 46.372917, д: 30.251780;

- курінь № 1 з координатами ш: 46.378867, д: 30.253866;

- курінь № 2 з координатами ш: 46.379200, д: 30.253847.

Факт забудови берегів річки Глибокий Турунчук також підтверджується наявними фотознімками у сервісі «Google maps», роздруківки з якого додані до позову.

Більш того, факт забудови берегів річки відповідачем і не заперечується.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

Преамбулою до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

За статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно- заповідного фонду

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» збереження території та об`єктів природно-заповідного фонду забезпечується шляхом додержання вимог щодо охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду під час здійснення господарської, управлінської та іншої діяльності, розробки проектної і проектно-планувальної документації, землевпорядкування, лісовпорядкування, проведення екологічних експертиз.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково- дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо- виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Встановлені ч. 1 цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.

Статтею 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено статус і завдання національних природних парків. Зокрема, національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно- освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

На національні природні парки покладається виконання таких основних завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів; проведення екологічної освітньо-виховної роботи.

Нижньодністровський національний природний парк створений відповідно до указу Президента України від 13.11.2008 № 1033 «Про створення Нижньодністровського національного природного парку».

З указу Президента України від 13.11.2008 № 1033 вбачається, що до території національний природний парк створено на території Білгород- Дністровського, Біляївського та Овідіопольського районів Одеської області. Установлено площу земель Нижньодністровського національного природного парку 21311,1 гектара, в тому числі 3700 гектарів земель, що вилучаються в установленому порядку і надаються йому у постійне користування, та 17611,1 гектара земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів.

Відповідно до п. 1.1 Положення про Нижньодністровський національний природний парк, затвердженого Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України № 114 від 31.08.2020 (далі Положення), Парк є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Парк розташований на території Білгород-Дністровського, Біляївського та Овідіопольського районів Одеської області.

Парк є бюджетною, неприбутковою природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання (п. 1.2 Положення).

Парк є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки у відділенні Державної казначейської служби України і утримується за рахунок коштів державного бюджету. Парк має печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, штампи та офіційну емблему, що реєструються в установленому порядку, та бланки (п. 1.3 Положення).

Загальна площа Парку становить 21311,1 га земель, у тому числі 3700 га земель, що надаються у постійне користування Парку та 17611,1 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів (п. 1.6 Положення).

Парк створено з метою збереження, відтворення та раціонального використання типових та унікальних природних комплексів пониззя Дністра, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення (п. 2.1 Положення).

Основними завданнями Парку є: збереження цінних природних, ландшафтних та історико-культурних комплексів та природних об`єктів пониззя річки Дністра, насамперед видів тваринного і рослинного світу та природних оселищ, занесених до Червоної книги України та міжнародних Червоних списків, міжнародних природоохоронних територій; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних комплексів та об`єктів; організація та здійснення науково-дослідних робіт, у тому числі, з вивчення природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розроблення та впровадження наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища, відтворення окремих видів флори та фауни, відтворення порушених екосистем, управління та ефективного використання природних ресурсів, організації та проведення моніторингу ландшафтного та біологічного різноманіття; проведення екологічної освітньо- виховної роботи (п. 2.2. Положення).

За змістом статті 22 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рекреаційна діяльність на території національних природних парків організовується спеціальними підрозділами адміністрації парків, а також іншими підприємствами, установами та організаціями на підставі угод з адміністрацією парку.

Як вже зазначалось, учасниками цієї справи не заперечується, що визначені договором про співпрацю місця короткострокового відпочинку на момент укладення такого договору та на теперішній час знаходяться на землях державної власності лісогосподарського призначення, які перебували і на даний час перебувають у постійному користуванні філії «Одеське лісове господарство» ДП «Ліси України» та належать до земель державного лісового фонду.

Водночас філією «Одеське лісове господарство» ДП «Ліси України» у листі від 11.07.2023 № 327 повідомлено, що Філія дозволів на укладення договорів, погоджень, які надають право користування вищезазначеними ділянками, не надавала. Інформація про добровільну відмову, згоду та вилучення земельних ділянок за кадастровими номерами 512800000:01:001:0040 та 512800000:01:001:223 5 відсутня.

При цьому, незважаючи, що квартали 34, 35 Біляївського лісництва оголошені територією природно-заповідного фонду України - Нижньодністровського національного природного парку, вказане ніяким чином не обмежує право власності держави на землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до указу Президента України від 13.11.2008 № 1033 вказана територія включена до складу Нижньодністровського національного природного парку без вилучення у землекористувача (Парку надано у постійне користування з вилученням лише квартали 24, 28, 29).

Відтак, Нижньодністровський національний природний парк не є уповноваженим суб`єктом на розпорядження землями державної власності лісогосподарського призначення.

З урахуванням викладеного, укладення договору про співпрацю, яким передбачено розміщення п`ятдесяти місць короткострокового відпочинку з можливістю здійснення облаштування таких місць (п. 2.3.9, 2.4.3) за відсутності згоди власника земельної ділянки (Одеська ОДА) та постійного користувача (ДП «Ліси України») порушує інтереси держави у збереженні та раціональному використанні земель лісогосподарського призначення державної власності.

Крім того, договір про співпрацю укладений за відсутності Проекту організації території Нижньодністровського національного природного парку.

Так, у відповідності до ч. 1-3 ст. 21 Закону України «Про природно- заповідний фонд України» (у редакції, чинній станом на момент укладення договору про співпрацю) на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико- культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням: заповідна зона - призначена для охорони та відновлення найбільш цінних природних комплексів, режим якої визначається відповідно до вимог, встановлених для природних заповідників; зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони; зона стаціонарної рекреації - призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об`єктів обслуговування відвідувачів парку; тут забороняється будь-яка господарська діяльність, що не пов`язана з цільовим призначенням цієї функціональної зони або може шкідливо вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони і зони регульованої рекреації; господарська зона - у її межах проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об`єкти комунального призначення парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу парку, на яких господарська та інша діяльність здійснюється з додержанням вимог та обмежень, встановлених для зон антропогенних ландшафтів біосферних заповідників.

На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.

Зонування території національного природного парку, рекреаційна та інша діяльність на його території провадяться відповідно до Положення про національний природний парк та Проекту організації території національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Згідно з ч. 3 ст. 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» з метою визначення та обґрунтування заходів щодо провадження відповідно до законодавства та вимог міжнародних договорів природоохоронної, науково-дослідної, рекреаційної, господарської діяльності, охорони, відтворення та використання природних комплексів та об`єктів, які передбачається здійснити протягом п`яти років, а також стратегії розвитку об`єкта природно-заповідного фонду на десять років розробляється проект організації території об`єкта природно-заповідного фонду.

Відповідно до п. 2.3. Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 22.06.2009 № 330 (чинного на момент укладення договору про співпрацю), рекреаційна діяльність організовується відповідно до функціонального зонування та проектів організації території національних природних парків (НПП) і регіональних ландшафтних парків (РЛП), охорони, відтворення та рекреаційного використання їхніх природних комплексів і об`єктів, проектів організації території біосферних заповідників та охорони їх природних комплексів, а також проектів утримання та реконструкції парків -пам`яток садово-паркового мистецтва, проектів організації території зоопарків, дендропарків тощо.

Водночас, станом на момент укладення договору про співпрацю Проект організації території Нижньодністровського національного природного парку не був затверджений.

Так, відповідно до листа Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 18.07.2023 № 25/2-11/11556-23 наказом Міндовкілля від 24.02.2023 № 112 «Про затвердження Проекту організації території Нижньодністровського національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів» вперше затверджено Проект організації території Нижньодністровського національного природного парку.

Тобто, Проект організації території Нижньодністровського національного природного парку затверджений по завершенню дію договору про співпрацю.

Таким чином, укладаючи Договір про співпрацю, Нижньодністровський національний природний парк діяв в порушення приписів ч. З ст. 14, ч. З ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», п. 2.3. Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, допустивши здійснення рекреаційної діяльності за відсутності визначення та обґрунтування заходів щодо її провадження.

Крім того, договір про співпрацю укладений за відсутності відповідних програм та планів, погоджених з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища.

Так, за змістом п. 3.1., 3.4. Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду України рекреаційна діяльність у межах територій та об`єктів ПЗФ організовується спеціальними адміністраціями установ ПЗФ, а також підприємствами, установами, організаціями, яким підпорядковані ці території та об`єкти.

Підприємства, установи, організації, у підпорядкуванні яких перебувають території та об`єкти природно-заповідного фонду, здійснюють рекреаційну діяльність у межах цих територій та об`єктів за власними програмами та планами, погодженими з: центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів загальнодержавного значення; територіальними органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів місцевого значення.

Поряд з цим, відповідно до листа Нижньодністровського національного природного парку від 13.07.2023 № 495/01 програми та плани на здійснення ТОВ «Хозяюшка» (ТОВ «Мельниченко») Парком не складалися та, відповідно, центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища не погоджувались.

Фактично, Нижньодністровський національний природний парк при підписанні договору про співпрацю не мав жодного наукового обґрунтування (висновку) про підстави здійснення рекреаційної діяльності в межах Парку, конкретні способи та механізми її організації, вплив такої діяльності на існуючі природні комплекси Парку, дозволені місця для здійснення рекреації.

При цьому, як вбачається, така рекреаційна діяльність взагалі не мала плану її виконання та програми, яка б містила наукове обґрунтування та методи втілення рекреації.

Таким чином, за відсутності погоджених планів та програм для здійснення рекреаційної діяльності Нижньодністровським національним природним парком неправомірно передано обидва берега річки Глибокий Турунчук довжиною близько 3 км на користь ТОВ «Мельниченко», для здійснення останнім господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

Так, згідно зч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки Договір про співпрацю укладений з порушенням вимог земельного, лісового та природоохоронного законодавства, а його виконання призводить до заподіяння шкоди та незворотних змін природного екологічного стану об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення - Нижньодністровського національного природного парку, такий договір підлягає визнанню недійсним.

В свою чергу, укладення цього договору надало можливість ТОВ «Мельниченко» використовувати земельну ділянку для розміщення спірних будівель та споруд.

При цьому, факт забудови не тільки не заперечується ТОВ «Мельниченко», а фактично підтверджується в апеляційній скарзі.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків та застосування інших, передбачених законом, способів.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями прибережної захисної смуги (берегова лінія річки Глибокий Турунчук), водоохоронної зони, а також землями під об`єктами природно-заповідного фонду є неможливим.

Отже, зайняття земельної ділянки прибережної захисної смуги, що одночасно знаходиться під об`єктом природно-заповідного фонду з порушенням приписів ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовні вимоги про демонтаж будівель та споруд слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки прибережної захисної смуги може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, п. 81, 90 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 911/3 574/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3579/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3897/17, від 05.02.2020 у справі №911/3310/17, від 03.09.2020 у справі №911/3449/17).

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (постанова Верховного Суду від 05.11.2020 у справі №676/2334/18).

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.

У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 ЦК України з метою усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом приведення земельної ділянки у попередній стан шляхом демонтажу будівель та споруд.

Такий спосіб захисту у повному обсязі відповідає критерію ефективності, адже співвідноситься зі змістом права, за захистом якого звертається позивач, характером порушення цього права та спричиненими цим порушенням наслідками.

Необхідність застосування саме такого способу захисту щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду України зазначено у постановах Верховного Суду від 22.06.2022 у справах № 752/3089/19, 752/3093/19.

Щодо доводів скаржника про те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.

Обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва (постанови Верховного Суду від 24.06.2020 у справі №320/5880/18 та від 19.09.2023 у справі №911/1406/20).

Як вже було зазначено вище та свідчать наявні матеріли справи, спірні будівлі та споруди збудовані ТОВ «Мельниченко» на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, а також без відповідного документа, який взагалі дає право на розміщення відповідних будівель та споруд, що є обв`язкою (безальтернативною) підставою для задоволення позову шляхом зобов`язання здійснити демонтаж будівель та споруд згідно з переліком, наведеним у прохальній частині позовної заяви.

Жодних інших доводів щодо суті спору апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 та ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі «Серявін та інші проти України», пункт 58).

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мельниченко» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 у справі № 916/101/24 - без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.02.2025.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська