ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року Справа № 915/1458/24

м.Миколаїв

Суддя Господарського суду Миколаївської області Мавродієва М.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України",

в особі: Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікморсервіс Ніколаєв",

про: стягнення 72741,55 грн,-

в с т а н о в и в:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікморсервіс Ніколаєв" грошові кошти в сумі 72741,55 грн, з яких: 70198,80 грн - борг за надану у червні, серпні 2024 року послугу зі зберігання товарно-матеріальних цінностей на відкритій складській площі V (інв.№63877) загальною площею 8500 м.кв, яка знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, 23/17; 2004,80 грн - інфляційні втрати; 537,95 грн - 3% річних.

Ухвалою суду від 27.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. Запропоновано відповідачу, у разі наявності заперечень проти розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження, в 5-денний строк від дня отримання даної ухвали, подати суду заяву у відповідності до ч.4 ст.176 ГПК України. Запропоновано відповідачу, в 15-денний строк від дня отримання цієї ухвали, надати суду відзив на позов, оформлений згідно вимог ст.165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Запропоновано позивачу, в 5-денний строк від дня отримання відзиву на позов, надати суду відповідь на відзив, оформлену згідно вимог ст.166 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтується відповідь позивача, якщо такі докази не надані відповідачем, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) відповіді на відзив і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Запропоновано відповідачу подати до суду заперечення на відповідь на відзив, які мають відповідати вимогам ст.167 ГПК України, протягом 5 днів з дня одержання відповіді на відзив.

Така ухвала судом направлялась відповідачу до його електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі та 27.11.2024 о 14:20 ним отримана.

Відповідачем не подавалось до суду заперечень проти розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач не скористався наданим йому ч.ч.1, 2, 4 ст.161 ГПК України правом на подання відзиву на позовну заяву, вимоги та доводи позивача не спростував.

Згідно ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 25.01.2021 між позивачем, як зберігачем, та відповідачем, як поклажодавцем, було укладено договір №5-П-МИФ-21 зберігання товарно-матеріальних цінностей (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору, зберігач згідно заявки поклажодавця надає послуги по зберіганню товарно-матеріальних цінностей (надалі - майно) на відкритій складській площі V (інв.№63877) загальною площею 8500 м.кв, яка знаходиться за адресою: вул.Заводська, 23/17 протягом строку дії цього договору у порядку та на умовах, визначених даним договором.

За умовами п.1.2 Договору, поклажодавець приймає надані послуги та оплачує їх згідно з умовами цього договору.

Згідно п.2.1.1 Договору (в редакції протоколу розбіжностей) зберігач зобов`язаний прийняти майно на зберігання та підписати акти прийому-передачі майна із зазначенням в ньому виду майна та його кількості.

Відповідно до п.2.1.6 Договору, відповідальною службою за оформлення приймально-здавальних актів є комплекс соціально-побутового обслуговування (надалі - КСПО) зберігача.

В пункті 2.1.7 Договору передбачено, що КСПО зберігача щомісячно (останній день звітного місяця) надає до відділу з розрахунків централізованої бухгалтерії зберігача приймально-здавальний акт наданих послуг за звітний місяць, підписаний представниками сторін.

Відповідно до п.2.1.8 Договору, зберігач зобов`язаний щомісячно до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надавати поклажодавцю акт наданих послуг у двох примірниках, оформлений на підставі підписаних обома сторонами приймально-здавальних актів, та рахунок для сплати за надані послуги.

За умовами п.2.2.3 Договору, поклажодавець зобов`язаний забрати у зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього договору за актом прийому-передачі.

Відповідно до п.2.2.7 Договору, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Згідно п.3.2 Договору (в редакції протоколу розбіжностей) послуга зі зберігання майна на відкритих складських площах для сторонніх організацій на 1 кв.м за добу, а саме на відкритій складській площі V (інв.№63877) загальною площею 8500 м.кв складає 0,14 грн без ПДВ за 1 кв.м за добу.

При нарахуванні плати, яка встановлена за добу, неповну календарну добу вважати за повну добу. Нарахування ПДВ здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п.3.3 Договору, у разі дострокового розірвання цього договору, вартість послуг сплачується за фактичний час зберігання майна.

В пункті 4.1 Договору визначено, що сторони несуть один перед одним взаємну відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.7.1 Договору, цей договір набирає чинності з дати підписання його обома сторонами і діє до 31.12.2021 включно і вважається пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не заявить про його розірвання на протязі одного місяця до закінчення дії цього договору. Сторони дійшли до згоди, що згідно з частиною третьою статті 631 Цивільного кодексу України, умови цього договору застосовуються до правовідносин, що виникли між ними з 11.12.2020 (абз.2 п.7.1 Договору в редакції протоколу розбіжностей).

За умовами п.7.5 Договору, цей договір може бути припинено або розірвано в інших випадках, передбачених цим договором та / або чинним законодавством України.

Відповідно до п.7.6 Договору, дострокове розірвання та / або припинення дії цього договору, в тому числі внаслідок спливу строку його дії, якщо про інше не буде досягнуто домовленостей між сторонами або не буде прямо випливати з дій сторін, має наслідком припинення зобов`язань зберігачем з надання послуг, а також зобов`язань поклажодавця з прийняття послуг, після припинення, розірвання, закінчення строку дії договору та оплати за такі послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі п.2.1.1 Договору між сторонами 23.02.2021 та 29.11.2021 було підписано акти приймання-передачі, за яким поклажодавець передав, а зберігач прийняв на зберігання на відкритій складській площі (інв.№63877) площею 8500(м2), що знаходиться на території Миколаївського морського порту за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/17, наступне майно: Гідроперевантажувач (3 одиниці); Бульдозер (1 одиниця); а/м "Фотон" (1 одиниця); Контейнер 20футов (4 одиниці); Такелажні вироби (підвіски для металу) (7 штук); Стрічковий конвеєр для зернового вантажу (4 одиниці); Сепарація: брус (45 куб.м); Сепарація: дошка обрізна 1000/2000х100/150х40/50 (17 куб.м); Сепарація: дошка необрізна 1500/2000х150/200х40/50 (38 куб.м); Кріпильні вироби (металевий дріт) (1,2 т); Сталь у рулонах (589 штук); Сталь, пакована у пачки (150 місто); Сталь листова (3959 штук); Електричні платформні автомобільні ваги ВЕПА-80, 18000, (6) з одним переносним пунктом ваговика (1 одиниця); Вантажозахоплювальні пристрої (17 одиниць); Переносний пункт такелажників (1 одиниця).

09.11.2021 позивач листом №3590/18-02-04/Вих повідомив відповідача про те, що адміністрація Миколаївського морського порту у зв`язку з виробничою необхідністю має намір використовувати території об`єкту "Відкрита складська площа V" (інв. № 63877), загальною площею 8500 кв.м, для власних господарчих потреб Філії. Керуючись п.2.1.9 та п.7.3 договору, Адміністрація повідомила про намір припинити дію договору № 5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 з 01.01.2022 та на виконання п.2.2.3 договору просила відповідача одразу після закінчення строку дії договору забрати майно, яке знаходиться на зберіганні згідно вищезазначеного договору.

29.11.2021 позивач листом №3813/18-02-04/Вих у відповідь на лист відповідача №1627 від 22.11.2021 (вх.№16799/18/Вх від 23.11.2021) щодо пролонгації договору повідомив останнього, що не підтверджує пролонгацію (продовження строку дії) договору від 25.01.2021 №5-П-МИФ-21 та заявляє про його розірвання з 01.01.2022, зазначивши, що останнім днем дії договору є 31.12.2021.

Таким чином, договір зберігання товарно-матеріальних цінностей №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 припинив свою дію з 01.01.2022.

Наразі за твердженнями позивача, станом на день подання позовної заяви відповідачем (поклажодавцем) майно не забрано, і плата за весь фактичний час його зберігання не внесена. При цьому позивач посилається на те, що ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» без належних правових підстав користується нерухомим майном, яке належить МФДП "АМПУ" (відкриті складські площі V, інв.№63877, загальною площею 8500 кв.м) для зберігання власного майна, чим створює перешкоди позивачу в користуванні власним майном.

Так, судом встановлено, що у березні 2023 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація) зверталось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв» кошти в розмірі 455716,80 грн. за зберігання майна після закінчення строку дії договору за період з 01.01.2022 по 31.01.2023 включно та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв» усунути перешкоди в користуванні майном.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.04.2024 по справі №915/417/23, яке набрало законної чинності 21.05.2024, було задоволено позов Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту), а саме стягнуто з ТОВ "Нікморсервіс Ніколаєв" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) 455716,80 грн. плати за фактичний час зберігання майна, зобов`язано ТОВ "Нікморсервіс Ніколаєв" усунути перешкоди в користуванні майном (відкритій складській площі V інв № 63877 загальною площею 8500 м.кв., що знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул. Заводська 23/17) шляхом звільнення визначеного вище нерухомого майна від товарно-матеріальних цінностей поклажодавця, переданого за договором зберігання від 25.01.2021 №5-П-МИФ-21.

Крім того, у грудні 2023 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація) зверталось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» грошових коштів за надану послугу зі зберігання майна в період з лютого 2023 по жовтень 2023 (включно) в сумі 349843,20 грн.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22.05.2024 по справі № 915/1842/23, яке набрало законної чинності 15.08.2024, позов Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) задоволено, а саме стягнуто з ТОВ "Нікморсервіс Ніколаєв" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) 349843,20 грн.

Предметом заявленого позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача плати за період зберігання майна у червні, серпні 2024 року в сумі 70198,80 грн, а також 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за несвоєчасну сплату коштів за зберігання майна.

Разом з тим слід зазначити, що на підставі ст.ст.11, 202, 509 ЦК України між сторонами за вказаним вище договором зберігання виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст.ст.525, 526 ЦК України, ст.193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

В силу ч.1 ст.938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно ч.1 ст.942 ЦК України, зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ч.1 ст.946 ЦК України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

В частині 3 ст.946 ЦК України, передбачено, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

За положеннями ст.948 ЦК України, поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Як встановлено рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.04.2024 у справі №915/457/23, договір зберігання товарно-матеріальних цінностей №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 припинив свою дію з 01.01.2022.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на однаковий суб`єктний склад сторін у вищевказані справі №915/457/23 та у даній справі, на підставі ч.4 ст.75 ГПК України під час розгляду даної справи не підлягають доведенню знов обставини, встановлені вищевказаним судовим рішенням у справі №915/457/23, яке набрало законної сили, зокрема, щодо припинення дії договору зберігання товарно-матеріальних цінностей №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 з 01.01.2022 та існування у відповідача обов`язку по сплаті коштів за зберігання майна після припинення дії вказаного договору.

Як з`ясовано судом та не спростовано відповідачем, станом на момент звернення позивача до суду із заявленим позовом у даній справі відповідач майно зі зберігання у позивача не забрав, плату за зберігання майна протягом спірного періоду червень, серпень 2024 року не вносив.

За умовами п.2.2.7 Договору, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.ч.1, 2, 4 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.

Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (п.п.30, 33-35 постанови ВПВС від 28.03.2018 у справі №444/9519/12).

Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно ст.599 ЦК, ч.1 ст.202 ГК такою підставою є виконання, проведене належним чином. З огляду на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним (постанова ВПВС від 26.06.2018 у справі №910/9072/17).

В силу положень ст.653 ЦК України та п.7.6 Договору між сторонами припинились зобов`язання сторін, які мали місце під час дії договору, зокрема, припинились зобов`язання зберігача з надання послуг, а також зобов`язання поклажодавця з прийняття послуг та оплати за такі послуги.

Водночас, між сторонами виникли зобов`язання (права та обов`язки), які пов`язані саме з припиненням договору, а саме: 1) обов`язок поклажодавця забрати у зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього договору за актом прийому-передачі (п.2.2.3 Договору, ст.948 ЦК України); 2) обов`язок поклажодавця внести плату за весь фактичний час зберігання майна, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно (п.2.2.7 Договору, ч.3 ст.946 ЦК України); 3) обов`язок зберігача повернути майно після закінчення строку дії договору (ст.949 ЦК України); 4) право зберігача вимагати плати за весь фактичний час зберігання майна, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно (п.2.2.7 Договору, ч.3 ст.946 ЦК України).

Оскільки відповідачем не надано доказів виконання обов`язку забрати у зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього договору за актом прийому-передачі, було порушено п.2.2.3 Договору та ст.948 ЦК України, внаслідок чого у поклажодавця виник обов`язок внести плату за весь фактичний час зберігання майна (п.2.2.7 Договору, ч.3 ст.946 ЦК України).

При цьому порядок внесення плати визначено умовами п.3.1 Договору, за якими поклажодавець щомісячно оплачує вартість наданих зберігачем послуг на підставі рахунку, згідно підписаного сторонами акту наданих послуг, до 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим.

Незважаючи на те, що дію договору зберігання припинено, проте з огляду на наявність у відповідача обов`язку вносити плату за зберігання за весь фактичний час зберігання майна, відповідно порядок внесення такої плати, визначений в п.3.1 Договору, підлягає застосуванню у даному випадку.

Як свідчать матеріали справи, позивачем були оформлені акти наданих послуг (виконаних робіт) та виставлені відповідачу рахунки для оплати послуг зберігання, а саме: акт наданих послуг та рахунок №10180043 від 30.06.2024 на суму 34524,0 грн; акт наданих послуг та рахунок №13920043 від 31.08.2024 на суму 35674,80 грн.

З матеріалів справи вбачається, що вищезазначені рахунки та акти направлялись відповідачу на електроні адреси , . Також на підтвердження факту направлення актів та рахунків відповідачу засобами поштового зв`язку позивачем надано рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення та витяг з Реєстру кореспонденції, яка направляється поштою/кур`єром.

Відповідно до п.3.2 Договору послуга зі зберігання майна на відкритих складських площах для сторонніх організацій за 1 кв.м за добу, а саме на відкритій складській площі V (інв.№63877) складає 0,14 грн. без ПДВ за 1 кв.м на добу.

Відтак, розрахунок нарахування плати зі зберігання майна за відповідним рахунком здійснено позивачем за наступною формулою: ставка за 1кв.м на добу (0,14 грн) х на коефіцієнт (кількість днів зберігання) х на кількість (займана площа під зберіганням майна) = сума без ПДВ х (20% ПДВ) = сума до сплати з ПДВ. Зокрема:

- рахунок №10180043 від 30.06.2024 на суму 34524,0 грн з ПДВ: 0,14 х 30 х 6850 = 28770,00 без ПДВ х 20% = 34524,00 грн з ПДВ;

- рахунок №13920043 від 31.08.2024 на суму 35674,80 грн з ПДВ: 0,14 х 31 х 6850 = 29729,00 без ПДВ х 20% = 35674,80 грн з ПДВ.

Таким чином, сума нарахованої плати за зберігання майна у червні, серпні 2024 року по виставленим рахункам становить 70198,80 грн.

Як встановлено судом, вказана сума відповідачем не сплачена, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 70198,80 грн плати за час фактичного зберігання майна у червні, серпні 2024 року.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вже зазначалось вище, плату за зберігання майна відповідач повинен був вносити щомісячно до 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі рахунку, тому невнесення такої плати відповідачем свідчить про прострочення виконання зобов`язання.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем строків сплати коштів за зберігання майна у червні, серпні 2024 року, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 537,95 - 3% річних та 2004,80 - інфляційних втрат.

Судом перевірено розрахунки 3% річних, інфляційних втрат та встановлено, що такі розрахунки є арифметично та методологічно вірними, та відповідачем не заперечені.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В силу приписів п.4) ч.3 наведеної норми змагальність сторін є однією з засад (принципів) господарського судочинства.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.3 ст.74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В силу приписів ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18).

Відповідач не спростував вимоги та доводи позивача, та не надав суду відповідні докази, які свідчать про сплату ним суми заборгованості.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.129 ГПК України, у разі задоволення позову, судовий збір підлягає покладенню на відповідача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікморсервіс Ніколаєв" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) 70198,80 грн основного боргу, 2004,80 грн інфляційних втрат, 537,95 грн - 3% річних та 2422,40 грн судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.В.Мавродієва