ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2025 р. Справа № 924/1025/24

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Музики М.В., за участю секретаря судового засідання Крупської В.В., розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця Храновського Володимира Миколайовича, с. Рогізне Дубенського району Рівненської області

до товариства з обмеженою відповідальністю "РІЗР Груп", м. Ізяслав Шепетівського району Хмельницької області

про стягнення 101 480,00 грн. боргу за договором транспортного експедирування №18/12/2023 від 18.12.2023 року, 14 600,20 грн. пені та 6 554,33 грн. втрат від інфляції,

представники сторін: не з`явились;

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача 101 480,00 грн. боргу за договором транспортного експедирування №18/12/2023 від 18.12.2023 року, 14 600,20 грн. пені та 6 554,33 грн. втрат від інфляції. Вимоги мотивує неналежним виконанням ТОВ "РІЗР Груп" своїх зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 20.11.2024 року відкрито провадження у справі №924/1025/24, призначено підготовче засідання на 17.12.2024 року. Ухвалою суду від 17.12.2024 року судове засідання відкладено на 15.01.2025 року.

Ухвалою суду від 15.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.02.2025 року.

Повноважний представник позивача в судове засідання 05.02.2025 року не з`явився, у заяві від 05.02.2025 року просить здійснювати розгляд справи без представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач не скористався правом участі свого представника під час судового розгляду спору, відзиву на позов не подав, жодних клопотань від нього не надходило. Належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи судовими повістками.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п. 1 ч. 3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Суд враховує, що згідно ч. 1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", та також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" з прав людини встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України ).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач належним чином повідомлений про дату і час судового розгляд у справи; у строк, встановлений судом, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

18.12.2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю "РІЗР Груп" (замовник) та фізичною особою-підприємцем Храновським Володимиром Миколайовичем (перевізник) укладено договір №18/12/2023 транспортного експедирування (далі - договір), за умовами якого перевізник зобов`язується за дорученням замовника та за його рахунок організувати та надати транспортні послуги, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити належним чином надані послуги.

Згідно п. 1.2. договору узгоджені сторонами заявки на перевезення є невід`ємною частиною цього договору.

Термін подачі під завантаження автотранспортних засобів, строки доставки, адреси, а також обсяги і найменування вантажів, що підлягають перевезенню, зазначаються в заявці на перевезення вантажів за узгодженою формою, яка є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.3 договору).

У п. 2.3.7. договору погоджено, що замовник зобов`язується оплатити належним чином надані послуги перевізником, а також відшкодувати попередньо узгоджені з замовником і документально підтверджені додаткові витрати, понесені перевізником на користь замовника з метою виконання цього договору.

Відповідно до п. 3.1. договору вартість послуг, які включають у себе провізну плату й винагороду, що належить перевізнику, а також розмір зборів за виконання перевізником пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення операцій та послуг, визначаються за взаємною згодою сторін і фіксуються у рахунках.

За положеннями п. 4.5.4. договору у разі порушення замовником строків оплати наданих послуг він зобов`язаний сплатити перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожну добу затримки оплати.

Згідно п. 7.1. договору він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2024 року.

Договір підписано сторонами та скріплено їхніми печатками.

ТОВ "РІЗР Груп" та ФОП Храновським В.М. погоджено заявку на перевезення вантажу договору щодо здійснення перевезення товару для SIA "VILSA" з датою завантаження - 18.12.2023 року, та умовами оплати - по отриманню оригіналів документів.

Відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної №121949 від 18.12.2023 року, перевізником ФОП Храновським В.М. здійснено перевезення вантажу від ТОВ "РІЗР Груп", який вручено 23.12.2023 року SIA "VILSA".

ТОВ "РІЗР Груп" та ФОП Храновським В.М. підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №23 від 23.12.2023 року, згідно якого позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги з міжнародного автотранспортного перевезення згідно договору №18/12/2023 від 18.12.2023 року на суму 101480,00 грн.

Позивачем також сформовано рахунок-фактуру №23 від 23.12.2023 року на сплату відповідачем 101 480,00 грн. за послуги, надані згідно договору №18/12/2023 від 18.12.2023 року.

Проте, у зв`язку з несплатою відповідачем позивачу наданих ним послуг, останній звернувся з даним позовом до суду.

Позиція суду.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи стверджується, що 18.12.2023 року між сторонами у справі укладено договір №18/12/2023 транспортного експедирування, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання з організації та надання транспортних послуг відповідачу на його замовлення.

Відповідно до частини 1 статті 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Частиною 1 статті 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Аналогічні положення містяться у ст. 316 ГК України та ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Положення цієї глави (Глава 65 ЦК України) поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами (частини друга та третя ст. 929 ЦК України).

Міжнародною товарно-транспортною накладною від 18.12.2023 року та підписаним сторонами актом здачі-приймання робіт (надання послуг) від 23.12.2023 року підтверджується належне виконання позивачем своїх обов`язків та надання відповідачу послуги з міжнародного автотранспортного перевезення на суму 101 480,00 грн. При цьому, у акті зазначено, що замовник претензій по об`єму, якості та строках виконання робіт (надання послуг) не має.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За приписами частини 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Проте, доказів оплати наданих позивачем послуг зі сторони відповідача матеріали справи не містять та учасниками судового розгляду не надано, з чого суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення 101 480,00 грн. боргу в судовому порядку та задоволення відповідної позовної вимоги.

Позивач також просить суд стягнути пеню та втрати від інфляції згідно поданих розрахунків.

В силу приписів ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини першої ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша ст. 612 ЦК України).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частиною першою ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частинами четвертою та шостою ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В силу положень частини шостої ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.5.4. укладеного між сторонами договору, у разі порушення замовником строків оплати наданих послуг він зобов`язаний сплатити перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожну добу затримки оплати.

В свою чергу, у заявці до договору сторони погодили, що оплата здійснюється по отриманню оригіналів документів. Так, акт здачі-приймання робіт та рахунок датовані 23.12.2023 року. Доказів їх отримання у іншу дату відповідачем не надано.

Відтак, у відповідача виник обов`язок з оплати наданих позивачем послуг 23.12.2023 року, з чого першим днем прострочення є 24.12.2023 року.

Водночас, здійснивши перерахунок пені в ІПС "Законодавство", судом встановлено, що позивачем безпідставно включено в період нарахування 23.12.2023 року, позаяк першим днем прострочення з оплати є 24.12.2023 року. Таким чином, сума пені становить 14 516,79 грн. В стягненні 83,41 грн. пені суд відмовляє.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Судом здійснено перерахунок в ІПС "Законодавство" заявлених до стягнення втрат від інфляції та встановлено їх правомірність, тому вимогу про стягнення 6 554,33 грн. втрат від інфляції суд задовольняє в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач також просить суд стягнути 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до частини першої ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої ст. 123 ГПК України).

Частиною першою ст. 124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга ст. 161 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи загалом складає: 2 422,00 грн. - сума сплаченого судового збору та 10 000,00 грн. - витрат на надання правничої допомоги у справі.

Згідно із частинами першою та другою ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма ст. 129 ГПК України).

На підтвердження понесення ФОП Храновським В.М. витрат на професійну правничу допомогу, ним надано довідку про оплату правничої допомоги адвоката, з якої вбачається, що позивачем сплачено адвокату Музиці-Дубравському В.А. згідно договору про надання правової допомоги від 11.11.2024 року №05/гп грошову винагороду в сумі 10 000,00 грн. Також конкретизовано вид послуги, вартість витраченого часу та загальну вартість, зокрема: аналіз законодавчої бази та судової практики з питань стягнення коштів - 1 год., 1000, 00 грн.; надання правової інформації, консультації і роз`яснення з питання, пов`язаного із визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - 30 хв., вартість 500,00 грн.; підготовка та складання позовної заяви про стягнення коштів згідно договору №18/12/2023 транспортного експедирування із ТОВ "РІЗР Груп" - 3 год., 8000,00 грн.; підготовка та складання інших процесуальних документів, в тому числі, розрахунків - 30 хв., 500 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №54 від 14.11.2024 року, ФОП Храновським В.М. сплачено адвокату Музиці-Дубравському В.А. 10000,00 грн. згідно договору від 14.11.2024 року №05/гп.

Частинами четвертою та п`ятою ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем не подано клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Водночас, судом під час аналізу видів послуги, наданих позивачу адвокатом, встановлено, що останнім здійснено надання правової інформації, консультації і роз`яснення з питання, пов`язаного із визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, вартістю 500,00 грн. Проте, з огляду на предмет та підстави даного позову, суд вважає, що такі витрати не пов`язані з розглядом справи №924/1025/24, тому суд не присуджує їх відшкодування відповідачем на користь позивача.

З приводу решти понесених витрат на суму 9 500,00 грн. судом зазначається, що їх розмір є таким, що цілком відповідає критеріям, визначеним ч. 4 ст. 126 та ч. 5 ст. 129 ГПК України.

Оскільки судові витрати розподіляються пропорційно до результатів вирішення спору, з відповідача на користь позивача слід стягнути 9 493, 54 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 20, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "РІЗР Груп" (30300, Хмельницька область, Шепетівський район, м. Ізяслав, вул. Є. Коновальця, 6, код 44951092) на користь фізичної особи-підприємця Храновського Володимира Миколайовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 101 480,00 грн. (сто одну тисячу чотириста вісімдесят грн. 00 коп.) боргу, 6 554,33 грн. (шість тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири грн. 33 коп.) втрат від інфляції, 14 516,79 грн. (чотирнадцять тисяч п`ятсот шістнадцять грн. 79 коп.) пені, 2 420,75 грн. (дві тисячі чотириста двадцять грн. 75 коп.) витрат зі сплати судового збору, 9493, 54 грн. (дев`ять тисяч чотириста дев`яносто три грн. 54 коп.) витрат на правову допомогу.

У стягненні 83,41 грн. пені відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.02.2025 року

Суддя М.В. Музика

Віддрук. у 2 прим.: 1 - до справи; 2 - відповідачу (30300, Хмельницька область, Шепетівський район, м. Ізяслав, вул. Євгена Коновальця, 6) - рек. з пов. про вручення