ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"10" лютого 2025 р. м. ХарківСправа № 922/4166/24

Господарський суд Харківської області у складі:

суддя Юрченко В.С.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, місто Лозова,

до Аніщенко Надії Іванівни, місто Лозова,

про стягнення заборгованості,-,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача, Аніщенко Надії Іванівни, про стягнення заборгованості в сумі 69 226,28 грн, а саме:

- основний борг у суму 31 380,33 грн,

- пеню у сумі 4 150,80 грн,

- 3 % річних у сумі 6 435,00 грн,

- інфляційні втрати у сумі 27 260,15 грн

26 листопада 2024 року, ухвалою господарського суду Харківської області, позовну заяву Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області залишено без руху. Встановлено Комунальному підприємству «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області строк у п`ять днів з дня вручення цієї ухвали на усунення недоліків, шляхом надання до суду: доказу направлення відповідачу позовної заяви із додатками в паперовій формі листом з описом вкладення.

29 листопада 2024 року, на виконання вимог ухвали суду, позивач усунув недоліки позовної заяви, шляхом скерування до суду в системі «Електронний суд» заяви (вх. № 30088), додатком якої слугує доказ направлення позовної заяви із додатками Аніщенко Надії Іванівни в паперовій формі листом з описом вкладення.

В порядку частини 6 статті 176 ГПК України суд звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із запитом від 02 грудня 2024 року за № 020188 щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) Аніщенко Надії Іванівни.

11 грудня 2024 року до суду надійшла відповідь від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за № 6301.4.3-20350/63.2-24 від 06 грудня 2024 року в якій зазначено, що Аніщенко Надія Іванівна по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

12 грудня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 922/4166/24. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено учасникам справи, що відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання до суду відзиву на позовну заяву, оформленого відповідно до вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України, а також всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову; забезпечити надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Клопотання, в порядку частини 7 статті 252 ГПК України від учасників даної справи не надходило.

Відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів, викладених у позовній заяві не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного господарського процесуального законодавства. Так, оскільки відповідач не зареєстрований в системі «Електронний Суд», з метою повідомлення останнього про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі направлялась судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення (з відміткою судова повістка) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою не працює".

Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4).

Відтак, в силу пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність відповідача за його адресою місцезнаходження, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частинами 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/4166/24 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі Осіпов проти України, де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позові не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, враховуючи стислі процесуальні строки, встановлені для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Комунальне підприємство «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області створене Лозівською міською радою Харківської області в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності відповідно до рішення Лозівської міської ради Харківської області № 597 від 23 березня 2012 року.

Господарська діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії розпочата з 08 червня 2012 року, з дати отримання відповідних ліцензій.

Позивач вказує, що Аніщенко Надія Іванівна з 01 лютого 2022 року по 21 жовтня 2024 року була суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем та на правах власника в житловому багатоквартирному будинку займала та займає нежитлове приміщення за адресою: Харківська область, м. Лозова, мікрорайон 2, буд. 10, н/п № 3, площею 43,8 кв. м., на підтвердження чого надає інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 401693304 від 31 жовтня 2024 року.

Житловий будинок за адресою Харківська область, м. Лозова, мікрорайон 2, будинок 10, оснащений централізованою системою теплопостачання, яка під`єднана до магістральних мереж Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області. Мережа систем теплопостачання нежитлового приміщення Відповідача є невід`ємною частиною централізованих систем надання послуги з постачання теплової енергії житлового будинку в цілому.

Як вказує позивач, оскільки житловий будинок обладнаний приладом обліку споживання теплової енергії, розподіл обсягів спожитої у будівлі теплової енергії та розрахунки вартості спожитої співвласниками послуги з постачання теплової енергії здійснюються згідно його показань.

Також позивач акцентує увагу в позові, що в період з листопада 2017 року по квітень 2018 року до нежитлового приміщення відповідача за адресою: Харківська область, м. Лозова, мікрорайон 2, буд. 10, н/п № 3, площею 43,8 кв. м. постачалась теплова енергія відповідно до договору про постачання теплової енергії № 58 від 01 жовтня 2016 року (далі договір) на підставі заявок відповідача, відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати відповідачу теплову енергію в потрібних йому обсягах, а відповідач зобов`язався оплачувати за одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором.

Відповідно до пункту 6.3. договору, відповідач за 15 днів до початку розрахункового періоду своїм дорученням, самостійно, сплачує позивачу вартість зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.

Розрахунок спожитої теплової енергії, як на тому наголошує позивач, здійснювалось відповідно до даних приладу обліку теплової енергії нежитлового приміщення відповідача та, відповідно до пункту 5.2 договору, з урахуванням втрат тепла на дільницях тепломережі, що перебувають на балансі відповідача (від межі балансової належності до місця встановлення приладу обліку), оскільки прилад обліку встановлений не на межі балансової належності тепломереж, а в мережі відповідача.

В позовній заяві позивач вказує, що за спожитий в період з листопада 2017 року по квітень 2018 року обсяг теплової енергії було здійснено нарахування на загальну суму 12 376,85 грн., яку відповідач не оплатив в повному обсязі, а одноразово було здійснено часткову оплату.

Як на тому зазначає позивач, акти постачання теплової енергії за відповідний період надсилались відповідачу щомісяця для підписання, але жодного разу не були повернуті.

Позивач також наполягає на тому факті, що з 01 січня 2022 року по 27 березня 2024 року відповідач шляхом споживання теплової енергії до нежитлового приміщення за адресою: Харківська область, м. Лозова, мікрорайон 2, будинок 10, н/п № 3, площею 43,8 кв. м., приєднався до умов Індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії, шляхом його акцептування. Факт подачі теплової енергії до будинку в цілому та, відповідно, отримання та споживання відповідачем послуги з постачання теплової енергії підтверджується, на думку позивача:

- актом про підключення до подачі теплової енергії від 25.10.2021 року;

- актом про відключення від подачі теплової енергії від 29.03.2022 року;

- актом про підключення до подачі теплової енергії від 01.11.2022 року;

- актом про відключення від подачі теплової енергії від 24.03.2023 року;

- актом про підключення до подачі теплової енергії від 19.10.2023 року;

- актом про відключення від подачі теплової енергії від 27.03.2024 року.

Таким чином, на думку позивача, ним забезпечувалось безперебійне надання послуги з постачання теплової енергії, розподіл обсягів спожитої послуги та здійснення нарахувань (включно зі всіма складовими, такими як нарахування плати за місця загального користування; нарахування плати на загальнобудинкові потреби; втрати від транзиту) мешканцям будинку № 10 на мікрорайоні 2 та відповідачу, як власнику нежитлового приміщення № 3 у цьому будинку.

Позивач вказує, що свої зобов`язання за договорами виконав повністю. За період з 01 листопада 2017 року (з 01 лютого 2018 року що відображається в діючому програмному забезпеченні позивача) по 10 квітня 2018 року та за період з 01 січня 2022 року по 27 березня 2024 року постачав відповідачу теплову енергію та надав послугу з постачання теплової енергії.

В змісті позову позивач також зазначає, що відповідачу направлялися рахунки на оплату послуги з постачання теплової енергії, по якими відповідачем було зроблено оплату лише одноразово. Внаслідок цього, станом на дату подання позовної заяви по особовому рахунку відповідача обліковується заборгованість за послугу з постачання теплової енергії на суму 31 380,33 гривень, яка утворилась за період з 01 листопада 2017 року по 27 березня 2024 року.

За прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 45 індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії, позивач нарахував пеню за загальний період прострочення з 01 травня 2024 року по 31 жовтня 2024 року в сумі 4 150,80 грн. Крім того, позивач нарахував за період з 01 січня 2018 року по 31 жовтня 2024 року 3% річних в сумі 6 435,00 грн та інфляційні втрати в сумі 27 260,15 грн.

В порядку досудового врегулювання спору, 02 жовтня 2023 року за № 947, 18 квітня 2024 № 368 позивач направляв відповідачу попередження щодо сплати боргу, які, як вказує позивач, залишились без належного реагування.

Вище викладені обставини послугували підставою для звернення позивачем до суду для захисту прав та інтересів підприємства позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

Як вказано вище, відповідач не скористався своїм правом на формування відзиву.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 125 Конституції України встановлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/1834/18, від 11 січня 2022 року у справі №904/1448/20).

Тобто, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Визначення юрисдикції спору має важливе значення для практичної реалізації принципу доступу до правосуддя. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України .

У свою чергу відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, частиною першою якої унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

З огляду на положення частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 904/1083/18.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19, від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини 2 статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 року у справі № 548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особи підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Юрисдикція спорів з приводу надання комунальних послуг визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи фізична особа-підприємець, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства (аналогічні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц та від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц).

Позивач просить стягнути з відповідача в порядку господарського судочинства заборгованість за спожиті комунальні послуги з постачання теплової енергії за договором про постачання теплової енергії № 58 від 01 жовтня 2016 року та Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 01 листопада 2021 року.

Вказує також, що Аніщенко Надія Іванівна з 01 лютого 2022 року по 21 жовтня 2024 року була суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем та на правах власника в житловому багатоквартирному будинку займала та займає нежитлове приміщення за адресою: Харківська область, м. Лозова, мікрорайон 2, буд. 10, н/п № 3, площею 43,8 кв. м., на підтвердження чого надає інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 401693304 від 31 жовтня 2024 року.

Положеннями статей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина 1 статті 320 Цивільного кодексу України).

Як вже було зазначено вище, в матеріалах справи наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 401693304 від 31 жовтня 2024 року, де вказано, що нежитлове приміщення за адресою: Харківська область, м. Лозова, мікрорайон 2, буд. 10, н/п № 3, площею 43,8 кв. м. належить Аніщенко Надії Іванівні як фізичній особі, із датою реєстрації 16 серпня 2017 року.

За матеріалами справи також встановлено, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , оснащений централізованою системою теплопостачання, яка під`єднана до магістральних мереж Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області. Мережа систем теплопостачання нежитлового приміщення відповідача є невід`ємною частиною централізованих систем надання послуги з постачання теплової енергії житлового будинку в цілому.

Втім, лише з 01 лютого 2022 року, як-то визначено за Інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Аніщенко Надія Іванівна набула статусу фізичної особи підприємця. На момент 01 січня 2022 року, який визначений позивачем як початковий період нарахування заборгованості за теплову енергію на підставі Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 01 листопада 2021 року, Аніщенко Надія Іванівна не використала своє право на здійснення підприємницької діяльності, шляхом реєстрації за нею статусу фізичної особи підприємця.

У даному випадку власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , н/п № 3, площею 43,8 кв. м. і споживачем комунальних послуг є Аніщенко Надія Іванівна як фізична особа.

В матеріалах справи відсутні докази використання відповідачем нежитлових приміщень у підприємницькій діяльності у спірний період (з 01 листопада 2017 року по 27 березня 2024 року) і це не впливає на правовий статус його як власника вказаного об`єкта нерухомого майна, набутого ним у власність саме як фізичною особою. При цьому правовий статус відповідача, як фізичної особи підприємця в період з 01 лютого 2022 року по 21 жовтня 2024 року, не впливає на правовий режим майна, що перебуває у власності фізичної особи.

Крім того, преамбула договору № 58 від 01 жовтня 2016 року про постачання теплової енергії, який є підставою позовних вимог в даній справі, вказує на те, що відповідач вступив із позивачем у правовідносини в якості саме фізичної особи.

Також суд зазначає, що в позовній заяві позивач наполягає на тому, що відповідач приєднався до умов Індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії, шляхом його акцептування в період з 01 січня 2022 року по 27 березня 2024 року через отримання до нежитлового приміщення теплової енергії.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач придбав майно як фізична особа, а не як фізична особа - підприємець, а у відповідності до статей 73, 74, 76, 78 Господарського процесуального кодексу України, позивачем не спростовано таке твердження, відповідних доказів суду не подано; докази використання відповідачем спірних нежитлових приміщень саме у підприємницькій діяльності у справі відсутні.

Суд не заперечує факт отримання наданих позивачем послуг з постачання теплової енергії, проте зазначає, що отримував ці послуги відповідач саме як фізична особа, а не як фізична особа - підприємець.

У даному випадку власником нежитлових приміщень і споживачем комунальних послуг є відповідач як фізична особа, який набув право власності на нежитлові приміщення 16 серпня 2017 року, тобто поза межами статусом фізичної особи підприємця.

Чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізичну особу-підприємця та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця, а лише встановлює, що остання відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у власності фізичної особи.

Суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 920/50/19 вказано наступну правову позицію: «Якщо сторона спору про надання комунальних послуг є громадянин як фізична особа - власник об`єкта нерухомого майна, який має статус суб`єкта підприємницької діяльності, і якщо немає доказів використання його майна у господарській діяльності, це зумовлює наслідки у вигляді зміни юрисдикційності такої справи і відповідно закриття провадження у ній, оскільки на час відкриття місцевим господарським судом провадження розгляд цієї справи належав до повноважень суду цивільної юрисдикції, тому що у цьому спорі вказана особа виступає як фізична особа - власник нерухомого майна, а не суб`єкт підприємницької діяльності».

За приписами пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Наведена норма процесуального права підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що у цій справі позовні вимоги стосуються невиконання відповідачем обов`язку зі сплати вартості спожитої теплової енергії у приміщеннях, власником яких є фізична особа, і докази використання цих приміщень у господарській діяльності відсутні, суд приходить до висновку про належність вирішення цього спору у порядку цивільного судочинства.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спором між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору (частина 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з приписами частини 4 та частини 5 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, позивач має право звернутись до суду з клопотанням про повернення сплаченої суми судового збору за звернення до господарського суду з позовною заявою у цій справі.

Керуючись статтями 12, пунктом 1 частини 1 статті 20, пунктом 1 частини 1 статті 231, статтями 232-235 ГПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 922/4166/24 Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, місто Лозова, до Аніщенко Надії Іванівни, місто Лозова, про стягнення заборгованості на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складання повного тексту ухвали відповідно до статей 256, 257 ГПК України.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвалу підписано 10.02.2025 року.

Суддя В.С. Юрченко