ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

04 лютого 2025 року Справа № 910/6920/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Зелінського Юрія Васильовича

на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2024

(ухвалене о 13:28 год. у м. Житомирі, повний текст складено 21.11.2024)

у справі № 910/6920/24 (суддя Вельмакіна Т.М.)

за позовом Овруцької міської ради

до фізичної особи - підприємця Зелінського Юрія Васильовича

про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Макіян Г.М.

ВСТАНОВИВ:

Овруцька міська рада Житомирської області звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця Зелінського Юрія Васильовича про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки.

Позов обґрунтований тим, що відповідач ухиляється від укладання договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:014:0355 загальною площею 0,5000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - 03.07 - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій знаходиться нежитлова будівля загальною площею 11 кв.м, яка перебуває у приватній власності Зелінського Ю.В. на підставі договору купівлі-продажу №1649 від 07.09.2023.

Господарський суд Житомирської області рішенням від 11.11.2024 у справі № 910/6920/24 позов задовольнив. Визнав укладеним Договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:014:0355, загальною площею 0,5000 га, яка розташована за адресою: Житомирська область, Коростенський район, місто Овруч, вулиця Шевченка Тараса, 1В, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (03.07), терміном на 10 (десять) років, між Овруцькою міською радою в особі міського голови Коруда Івана Ярославовича, який діє на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", з одного боку та Зелінським Юрієм Васильовичем, з другого боку у редакції, викладеній в резолютивній частині рішення. Стягнув з фізичної особи - підприємця Зелінського Юрія Васильовича на користь Овруцької міської ради 3 028 грн витрат по сплаті судового збору.

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивач прийняв рішення №2102 від 22.09.2023 про передачу Зелінському Ю.В. на умовах оренди вказаної земельної ділянки та з дотриманням вимог закону надіслав відповідачу проект договору оренди землі із пропозицією щодо його укладення, однак відповідач вказаний договір не підписав, відповіді на пропозицію щодо укладення договору позивачу не направив, а надіслані позивачем відповідачу документи повернулися адресанту "за закінченням терміну зберігання".

Суд вказав, що неукладення відповідачем з позивачем договору оренди землі порушує законні права та інтереси позивача та призводить до неотримання позивачем орендної плати, яка є обов`язковою відповідно до чинного законодавства, за користування відповідачем вказаною земельною ділянкою.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають задоволенню.

Крім того, суд надав оцінку доводам відповідача щодо юрисдикції цього спору.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 14, 144 Конституції України, ст. ст. 640, 641 Цивільного кодексу України, ст. ст. 179, 180, 187 Господарського кодексу України, ст. ст. 80, 83, 120, 122, 123, 124 Земельного кодексу України, ст. ст. 13, 14, 31 Закону України "Про оренду землі".

Не погоджуючись із зазначеним рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернувся ФОП Зелінський Ю. В., у якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2024 у справі № 910/6920/24 скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована таким.

Відсутні підстави вважати, що у спірних правовідносинах Зелінський Ю.В. діяв як суб`єкт господарювання, а тому рішення суду ухвалене з порушенням правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги на підставі п.2 ст. 278 ГПК України.

Саме лише посилання позивача на те, що між сторонами виникли відносини з приводу здійснення ними господарської діяльності щодо оренди земельної ділянки, не змінює суті спору та не може бути підставою для штучної зміни його юрисдикції.

Ухвалюючи рішення про визнання договору оренди укладеним з 22.09.2023, суд також порушує право відповідача, встановлене п.11 ст. 120 ЗК України та виходить за межи встановленого ст. 640 ЦК України порядку та моменту укладення договору.

17.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до позивача з клопотанням про передачу йому у власність земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями цього Кодексу. З заявою щодо укладення Договору оренди відповідач до позивача не звертався.

23.08.2024 відповідачем прийнято рішення №2809 «Про надання дозволу виконавчому комітету Овруцької міської ради на виготовлення експертних грошових оцінок земельних ділянок», відповідно до п 1.1 якого проведено експертну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер :01:014:0355.

Між сторонами укладено Договір про оплату авансового внеску в рахунок ціни земельної ділянки, на підставі якого відповідачем 05.09.2024 сплачено авансовий внесок в сумі 213 грн 97 коп.

Рішенням позивача від 22.10.2024 № 2932 вирішено продати вказану земельну ділянку громадянину ОСОБА_1 за 626 850 грн.

Вказані фактичні обставини свідчать про те, що між сторонами склались правовідносини щодо викупу спірної земельної ділянки, а не її оренди.

За наведеного відповідач вважає оскаржене рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає нормам процесуального та матеріального права, а позовні вимоги необґрунтованими.

Позивач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 14.01.2025 та 04.02.2025 представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, просив рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2024 у справі № 910/6920/24 скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

В судове засідання 04.02.2025 представник позивача не з`явився.

Враховуючи приписи ст. ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що позивач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а. с. 210), а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати та закрити провадження у справі, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №365446408 від 12.02.2024 Овруцька міська рада є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:014:0355 загальною площею 0,5000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - 03.07 - Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а. с. 12).

На вказаній земельній ділянці розташована нежитлова будівля загальною площею 11,2 кв.м, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1649 від 07.09.2023, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №365446315 від 12.02.2024 (а.с.13-14).

Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу №1649 від 07.09.2023, нежитлова будівля загальною площею 11.2 кв.м передана у власність покупця згідно Протоколу про результати електронного аукціону №SPE001-UA-378 від 18.08.2023 (а.с. 64, 65). Згідно пункту 1.3 цього договору, нежитлова будівля розташована на земельній ділянці загальною площею 0,5000 га. кадастровий номер :01:014:0355, форма власності: комунальна.

З наданого до справи протоколу про результати електронного аукціону №SPE001-UA-378 (а.с. 58) вбачається, що об`єкт оцінки розташований в периферійній економіко - планувальній зоні м. Овруч, в районі промислової забудови, тощо. Територія обладнана об`їзними шляхами, які знаходяться в задовільному стані. Район, в якому знаходиться об`єкт оцінки характеризується низьким рівнем розвитку соціальної інфраструктури.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.09.2023 Овруцькою міською радою прийнято рішення №2102 "Про надання в оренду земельної ділянки", згідно якого, зокрема, вирішено: - передати гр. ОСОБА_1 на умовах оренди терміном на 10 (десять) років земельну ділянку площею 0,5000 га, кадастровий номер :01:014:0355, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - "03.07. - Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі"; - встановити гр. ОСОБА_1 ставку орендної плати в розмірі 7 (сім) відсотків від нормативної грошової оцінки; - Овруцькій міській раді, в особі міського голови Коруда І.Я., укласти договір оренди землі із гр. ОСОБА_1 (а.с.15).

На виконання вказаного рішення Овруцька міська рада направила ОСОБА_1 лист №02-09/3154 від 11.12.2023 із пропозицією в десятиденний термін з дня отримання цього листа підписати договір оренди землі та один примірник повернути на адресу Овруцької міської ради, до якого було долучено підписаний зі сторони позивача (орендодавця) договір оренди землі від 22.09.2023 (а. с. 20-24).

Матеріалами справи підтверджується те, що ОСОБА_1 не підписав договір оренди землі від 22.09.2023, відповідь на пропозицію щодо укладення договору не надав, а вказаний вище лист з долученим договором оренди землі від 22.09.2023 повернувся відправнику з відміткою АТ "Укрпошта" - "за закінченням терміну зберігання".

В той же час, ОСОБА_1 звернувся до Овруцької міської ради із заявою про надання дозволу на викуп земельної ділянки площею 0,5000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:014:0355, цільове призначення 03.07. - Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі" для обслуговування нежитлової будівлі загальною площею 11,2 кв.м, що належить йому на праві приватної власності з 07.09.2023 на підставі договору купівлі-продажу №1649 від 07.09.2023, яка знаходиться у користуванні на підставі рішення Овруцької міської ради "Про надання в оренду земельних ділянок" від 22.09.2023 №2102 ( а. с. 57).

22.10.2024 Овруцька міська рада прийняла рішення №2932, згідно якого вирішила, зокрема, продати гр. ОСОБА_1 земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 , площею 0,5000 га, кадастровий номер :01:014:0355, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Водночас пунктом 4 цього рішення відмовлено у наданні дозволу ОСОБА_1 на розстрочення платежу за придбання земельної ділянки (а .с. 145-147).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У справі "Сокуренко і Стригун проти України" ЄСПЛ указав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі "Занд проти Австрії" ("Zand v. Austria", заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів" ("Sokurenko and Strygun v. Ukraine", заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови від 12.10.2022 у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22), від 23.11.2021 у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20) та інші).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Частина перша статті 45 ГПК України визначає, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18 за позовом міської ради до фізичної особи - підприємця наведено наступний висновок: "з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності" (п. 4.10-4.12).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 569/2749/15-ц визначено, що критеріями розмежування справ цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 910/5179/20 (п. 8.9.) вказано, що "вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України, щодо віднесення до господарських правовідносин, зокрема правовідносин, які виникають з некомерційної діяльності, спрямованої на забезпечення матеріально-технічних умов функціонування таких суб`єктів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18, пункт 4.11) визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19, пункт 74) зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15.05.2018 у справі № 911/4144/16, від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 зазначила, що справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо віднесення до цивільної або господарської юрисдикції спору за участю фізичної-особи в залежності від наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц, 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18.

Для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності ним, як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру. Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 686/19389/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17 зазначено, що наявність статусу підприємця не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10, від 05.06.2018 у справі № 522/7909/16-ц).

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 922/3204/17 вказано, що відповідно до статей 319 та 320 Цивільного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у тому числі для здійснення підприємницької діяльності. Здавання в оренду власного нерухомого майна нежитлового призначення може здійснюватися фізичними особами як у межах підприємницької діяльності, так і поза нею. Відтак, фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов`язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. Користування такою земельною ділянкою не свідчить про господарський характер відносин. Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 306/2004/15-ц.

Для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської чи підприємницької діяльності позивач мав довести суду факт здійснення фізичною особою-підприємцем певної господарської діяльності на цій земельній ділянці (виготовлення і реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг з метою отримання прибутку).

Відтак, з аналізу вказаних вище постанов Верховного Суду вбачається, що наявність статусу підприємця не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах, і фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов`язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. В свою чергу, для встановлення факту користування особою земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці.

Апеляційний господарський суд зауважує, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач фактично заявив вимоги до відповідача, як фізичної особи, а саме просив визнати укладеним договір оренди між Овруцькою міською радою та ОСОБА_1 , однак визначив відповідача зі статусом суб`єкта підприємницької діяльності.

В той же час, в позовній заяві позивач не обґрунтовує використання відповідачем земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкту нерухомості в господарській діяльності. Відповідних доказів матеріали справи також не містять.

Отже, позивачем жодним чином не обґрунтовано та не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, що Зелінський Юрій Васильович виступав у спірних правовідносинах як суб`єкт господарювання, адже об`єкти нерухомого майна, в тому числі комерційного призначення, можуть перебувати у власності фізичних осіб які не є підприємцями.

Більше того, як убачається із матеріалів справи, Зелінський Юрій Васильович у спірних правовідносинах діяв, як фізична особа, а саме:

- Зелінський Ю. В. у серпні 2023 року приймав участь у аукціоні із викупу об`єкту нерухомості, котрий розташований на земельній ділянці, як фізична особа;

- договір купівлі продажу від 07.09.2023, за результатом вказаного вище аукціону був укладений із фізичною особою Зелінським Ю.В., а сам об`єкт нерухомості зареєстрований за фізичною особою ОСОБА_1 ;

- на підставі рішення Овруцької міської ради №2102 від 22.09.2023 земельну ділянку передано в орендну громадянину ОСОБА_1 , як фізичній особі встановлено ставку орендної плати та доручено міській раді в особі міського голови укласти договір оренди землі з громадянином ОСОБА_1 ;

- проєкт договору оренди землі від 22.09.2023 оформлено Овруцькою міською радою із орендарем ОСОБА_1 , як фізичною особою та направлено ОСОБА_1 , як фізичній особі;

- ОСОБА_1 , як фізична особа, звертався до Овруцької міської ради із заявами від 17.07.2024 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу та від 17.07.2024 про надання дозволу на викуп земельної ділянки;

- рішенням Овруцької міської ради № 2809 від 23.08.2024, серед іншого, надано дозвіл виконкому Овруцької міської ради на виготовлення експертної грошової оцінки земельної ділянки та вирішено укласти договір про оплату авансового внеску із громадянином ОСОБА_1 ;

- проєкт договору про оплату авансового внеску оформлено Овруцькою міською радою із ОСОБА_1 , як фізичною особою;

- відповідно до рішення Овруцької міської ради № 2932 від 22.10.2024, міська рада вирішила продати спірну земельну ділянку громадянину ОСОБА_1 . Також відмовлено ОСОБА_1 , як громадянину у розстроченні платежу за придбання земельної ділянки;

- листом від 24.10.224 № 3-923/02-13, адресованому громадянину ОСОБА_1 , позивач повідомив про відмову в розстроченні платежу за придбання земельної ділянки (а. с. 15, 20-24, 56-59, 64-66, 95, 98, 145-147).

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 у спірних правовідносинах виступає суб`єктом господарювання базуються лише на цільовому призначенні земельної ділянки, перебування у власності ОСОБА_1 нежитлової будівлі на відповідній земельній ділянці, а також самому статусі ФОП у відповідача, без посилання на докази здійснення господарської діяльності на земельній ділянці чи у нежитловій будівлі на такій земельній ділянці.

Установивши відсутність доказів використання відповідачем приміщення та спірної земельної ділянки у господарській діяльності, а також установивши, що у спірних правовідносинах ОСОБА_1 виступає, як громадянин, а не суб`єкт підприємницької діяльності, суд вважає, що цей спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Подібний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі №918/139/21.

Також, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що обов`язково суд повинен бути встановлений законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

За наведеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює позивачу, що з цим позовом слід звернутися в суд загальної юрисдикції, з врахуванням правил підсудності, визначених ЦПК України.

За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вказує, що місцевим господарським судом були порушені норми процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Підставою для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Зелінського Юрія Васильовича підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2024 у справі №910/6920/24 слід скасувати та закрити провадження у справі.

Керуючись статтями 231, 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Зелінського Юрія Васильовича задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2024 у справі №910/6920/24 скасувати.

Провадження у справі № 910/6920/24 закрити.

3. Роз`яснити позивачу, що ця справа має розглядатися в порядку цивільного судочинства та про його право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Північно-західного апеляційного господарського суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "06" лютого 2025 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.