ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року Справа № 925/1437/24

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Юридична фірма

Вокс Лекс, м. Київ

до фізичної особи-підприємця Вітька Анатолія Васильовича,

м. Черкаси

про стягнення 48 625 грн. 88 коп.

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області з позовом звернулось товариство з обмеженою відповідальністю Юридична фірма Вокс Лекс до фізичної особи-підприємця Вітька Анатолія Васильовича про стягнення 48 625 грн. 88 коп. заборгованості, а саме: 28 441 грн. 50 коп. суми основного боргу, 9 012 грн. 23 коп. інфляційних втрат та 11 172 грн. 15 коп. 15% річних, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору №99534/21 від 16 вересня 2021 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 02 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

24 грудня 2024 року від відповідача до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху та продовження строку для подання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 02 січня 2024 року клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху - задоволено.

Позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме: позивачу протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали надати суду належні докази, що підтверджують направлення відповідачу копії позовної заяви з доданими документами.

Клопотання відповідача про продовження строку для подання відзиву на позов - залишено без задоволення.

У визначений судом строк від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 08 січня 2025 року продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

20 січня 2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд поновити строк для подання відзиву.

Ухвалою суду від 21 січня 2025 року клопотання відповідача задоволено та поновлено відповідачу пропущений процесуальний строк, встановлений законом, для подання відзиву на позов.

Відповідач проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві та зазначав, що заявлені до стягнення суми річних та інфляційних визнає частково.

Водночас відповідач просив суд зменшити розмір 15% річних до встановлених ст. 625 ЦК України, а саме до 3%.

При цьому відповідач посилався на форс-мажорні обставини та просив суд врахувати фактичну відсутність роботи для українських перевізників, яким є останній, на ринку міжнародних перевезень та мізерну платню за неї, яка склалась внаслідок війни.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу.

Відповіді на відзив позивач до суду не надав.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного:

З матеріалів справи вбачається, що 16 вересня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю е-Кард ЮА (постачальник) та фізичною особою підприємцем Вітьком Анатолієм Васильовичем (покупець) було укладено договір № 99534/21.

З 27 квітня 2024 року найменування товариства з обмеженою відповідальністю е-Кард ЮА було змінено на товариство з обмеженою відповідальністю І ІНВЕСТ 2019.

Згідно п. 1.1. вищевказаного договору постачальник зобов`язався забезпечувати покупцеві поставку товарів та послуг в мережі станцій, через систему Е100 з використанням карток, а покупець приймати товари та послуги у власність та оплачувати їх вартість на умовах даного договору.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Постачальником за період з 15 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року належним чином виконано свої зобов`язання щодо поставки дизельного палива відповідачу на загальну суму 39 799,00 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних:

- №59096 від 15 січня 2022 року на суму 11 357 грн. 50 коп.;

- №67226 від 15 лютого 2022 року на суму 23 133 грн. 00 коп.;

- №71721 від 28 лютого 2022 року на суму 5 308 грн. 50 коп.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до пункту 4.3. договору поставки оплата здійснюється в останній день розрахункового періоду, але не пізніше 15 календарних днів з моменту виникнення у покупця обов`язку щодо оплати, на підставі виставленого постачальником рахунку на оплату.

Розділом Терміни, які використовуються в даному договорі визначено, що розрахунковий період проміжок часу, протягом якого покупець здійснює угоди з використанням карток, а постачальник веде облік цих угод. Даним договором встановлюється 2 розрахункових періоди: перший - з 1 числа по 15 число поточного місяця, та другий - з 16 числа по останній день місяця.

Пунктом 3.4. договору визначено, що сторони можуть вести документообіг первинних облікових документів за даним договором, в тому числі рахунків на оплату, актів наданих послуг, видаткових накладних, актів прийому передачі товару, актів прийому передачі послуг, специфікацій (додатків), актів звірки взаєморозрахунків та інших первинних облікових документів, що фіксують здійснення господарських операцій за даним договором, та застосовуються у бухгалтерському обліку в електронній формі.

Первинні облікові документи, складені в електронній формі з дотриманням вимог чинного законодавства України про електронні документи та електронний документообіг, визнаються сторонами як оригінали.

Для оплати виконаних перед відповідачем зобов`язань, кредитором з використанням програмної продукції у вигляді онлайн-сервісу електронного документообігу Вчасно, з накладення електронного цифрового підпису, було направлено відповідачу наступні рахунки на оплату:

№ 59096 від 15 січня 2022 року на суму 11 357,50 грн.;

№ 67226 від 15 лютого 2022 року на суму 23 133,00 грн.;

№ 71721 від 28 лютого 2022 року на суму 53 08, 50 грн.

Отже, з урахуванням вищенаведених умов договору строк оплати згідно видаткової накладної №59096 від 15 січня 2022 року на суму 11 357 грн. 50 коп. настав 30 січня 2022 року, за видатковою накладною №67226 від 15 лютого 2022 року на суму 23 133 грн. 00 коп. 02 березня 2022 року та аза видатковою накладною №71721 від 28 лютого 2022 року на суму 5 308 грн. 50 коп. 15 березня 2022 року.

Водночас, обов`язок щодо оплати поставленого товару відповідач виконав частково у сумі 11 357 грн. 50 коп., що підтверджується копією банківської виписки (а.с. 32).

Заборгованість становить 28 441 грн. 50 коп.

30 липня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю І ІНВЕСТ 2019 (первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю Юридична фірма Вокс Лекс (новий кредитор) було укладено договір №112-38 про відступлення права вимоги.

Згідно з п. 1.1. договору відступлення первісний кредитор передає належні йому права вимоги згідно з договором №99534/21 від 16 вересня 2021 року (надалі основний договір), укладений між товариством з обмеженою відповідальністю І ІНВЕСТ 2019 (найменування товариства до 27 квітня 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю І ІНВЕСТ 2019 е-Кард ЮА) та фізичною особою підприємцем Вітьком Анатолієм Васильовичем (надалі боржник), а новий кредитор зобов`язався прийняти право вимоги, що належне первісному кредитору за основним договором.

Згідно п. 1.2. договору відступлення за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором.

Сума заборгованості боржника перед первісним кредитором складає 28 377 грн. 73 коп., яка після підписання цього договору стане зобов`язанням боржника перед новим кредитором (п. 1.3 договору відступлення).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у разі заміни сторони зобов`язання до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідачем всупереч ч. 1 ст. 74, ст. 76, 77 ГПК України не було доведено факту своєчасного та повного виконання своїх грошових зобов`язань за договором поставки та договору про відступлення права вимоги.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від виконання зобов`язання в цілому.

Форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено їхню здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Верховний Суд в постанові від 21 липня 2021 року у справі №912/3323/20 зазначив, що відсутність коштів на виконання зобов`язань не є підставою для звільнення від відповідальності в розумінні ч. 2 ст. 617 ЦК та ч. 2 ст. 218 ГК та не може вважатись форс-мажором.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином борг в розмірі 28 441 грн. 50 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку, оскільки умовами договору про відступлення права вимоги новий кредитор одержав право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань за договором поставки.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.2. договору поставки встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання покупцем свого обов`язку по оплаті придбаних товарів та/або послуг у встановлені цим договором строки покупець зобов`язаний заплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також п`ятнадцять відсотків річних від простроченої суми за весь період прострочення, починаючи з дня, наступного за днем, у який фактично повинна була надійти оплата.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 11 172 грн. 15 коп. 15% річних нарахованих за період з 26 березня 2022 року по 07 листопада 2024 року та 9 012 грн. 23 коп. інфляційних втрат нарахованих за період з квітня 2022 року по вересень 2024 року.

Як зазначалося вище, відповідач просив суд зменшити розмір 15% річних до 3%.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 вказала, що у разі коли відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та принципи розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити (погоджений сторонами у договорі) загальний розмір процентів річних, встановлених як відповідальність за час прострочення грошового зобов`язання.

В даному випадку, з урахуванням доводів відповідача, часткового визнання позову та суми основного боргу, суд вважає за можливе зменшити погоджений сторонами у договорі загальний розмір процентів річних до їх мінімального розміру встановленого Законом (ст. 625 ЦК України), оскільки 15% річних становить 39% від суми основного боргу.

При цьому суд вважає, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми такі як річні або неустойка змінює її дійсне правове призначення. Вони не можуть становити непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Враховуючи вищенаведене, за період з 26 березня 2022 року (дата вказана позивачем) по 07 листопада 2024 року розмір 3% річних нарахованих на суму боргу 23 133 грн. складає 1 819 грн. 87 коп.;

за період з 02 квітня 2022 року по (дата вказана позивачем) по 07 листопада 2024 року розмір 3% річних нарахованих на суму боргу 5 308 грн. 50 коп. складає 414 грн. 56 коп.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного розрахунку з відповідача підлягає стягненню 2 234 грн. 43 коп. 3% річних, а в решті вимог про стягнення річних слід відмовити.

Інфляційні втрати позивачем нараховані вірно, а тому з відповідача підлягає стягненню 9 012 грн. 23 коп. інфляційних втрат.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Судовий збір в частині зменшення судом розміру річних покладається на відповідача повністю.

Позивач в позовній заяві вказав, що докази на підтвердження витрат на правничу допомогу будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Отже, рішення суду про розподіл витрат на правничу допомогу буде ухвалено після надання суду відповідних доказів.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Вітька Анатолія Васильовича, АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю Юридична фірма Вокс Лекс, вул. Степана Олійника, 9, офіс 105, м. Київ, ідентифікаційний код 43275990 28 441 грн. 50 коп. основного боргу, 2 234 грн. 43 коп. 3% річних, 9 012 грн. 23 коп. інфляційних втрат та 2 422 грн. 40 коп. судового збору.

3. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 05 лютого 2025 року.

Суддя А.В.Васянович