ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2025 р. Справа№ 925/925/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Коробенка Г.П.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Смаголь А.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 27.01.2025,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича

на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2024 (повний текст складено 18.09.2024)

та на додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 (повний текст складено 02.10.2024)

у справі №925/925/24 (суддя Н.М. Спаських)

за позовом Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича

до Фізичної особи - підприємця Білоброва Сергія Миколайовича

про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа - підприємець Кременюк Олександр Андрійович (далі, позивач) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Білоброва Сергія Миколайовича (далі, відповідач) про визнання недійсним Договору складського зберігання зерна №17/19, укладеного 01.06.2019 між Фізичною особою - підприємцем Білобровим Сергієм Миколайовичем та Фізичною особою - підприємцем Кременюком Олександром Андрійовичем; визнання недійсним Договору складського зберігання зерна №18/19, укладеного 01.06.2019 між Фізичною особою - підприємцем Білобровим Сергієм Миколайовичем та Фізичною особою - підприємцем Кременюком Олександром Андрійовичем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначені договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 234 Цивільного кодексу України, оскільки є фіктивними (договори складського зберігання зерна не були спрямовані на створення правових наслідків, адже укладалися без фактичної передачі зерна, крім того не відповідають вимогам до такого виду договорів, встановленим Цивільним кодексом України та Законом України «Про зерно та ринок зерна в Україні»).

Короткий зміст оскаржених рішення та додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 13.09.2024 у справі №925/925/24 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що зібраними у справі доказами та доводами позивача не доводиться фіктивність спірних договорів складського зберігання зерна №17/19 та №18/19 від 01.06.2019 за положеннями статті 234 Цивільного кодексу України, на підставі якої позивач просить визнати їх недійсними.

Після прийняття рішення 17.09.2024 відповідач через підсистему «Електронний суд» подав до Північного апеляційного господарського суду заяву про прийняття додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 75 000,00 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у справі №925/925/24 заяву позивача від 17.09.2024 задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича на користь Фізичної особи - підприємця Білоброва Сергія Миколайовича 49 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В решті вимог відмовлено.

Приймаючи додаткове рішення, суд відмовив відповідачу у задоволенні вимоги про стягнення з позивача 20 000,00 грн «гонорар успіху», як коштів, сплата яких не відноситься до обов`язку замовника адвокатської послуги, не може впливати на якість послуги, і є лише власною ініціативою сторони щодо заохочення адвоката.

Також суд відмовив відповідачу у компенсації витрат на дорогу його представника до суду в розмірі 6 000,00 грн, оскільки відповідачем не надані підтвердження цих витрат у вигляді чеків, квитанцій, квитків, тощо.

В іншій частині суд визнав вимоги відповідача про стягнення 49 000,00 грн витрат на правничу допомогу доведеними та обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятими судовими рішеннями, 07.10.2024 через підсистему «Електронний суд» Фізична особа - підприємець Кременюк Олександр Андрійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2024 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю; визнати недійсним договір складського зберігання зерна №17/19, укладений 01.06.2019 між Фізичною особою - підприємцем Білобровим Сергієм Миколайовичем та Фізичною особою - підприємцем Кременюком Олександром Андрійовичем; визнати недійсним договір складського зберігання зерна №18/19, укладений 01.06.2019 між Фізичною особою - підприємцем Білобровим Сергієм Миколайовичем та Фізичною особою - підприємцем Кременюком Олександром Андрійовичем; додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у справі №925/925/24 скасувати.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено повністю, є незаконним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, а також з підстав порушення норм процесуального права.

Як вбачається зі змісту спірних договорів складського зберігання зерна, вони були укладені на підставі Закону України «Про зерно та ринок зерна в України», а також положень параграфу 2 глави 66 Цивільного кодексу України. Зокрема, у даних договорах передбачено видача складських документів, що може бути лише в разі передачі зерна на зберігання товарному складу. Разом із тим, судом першої інстанції не надано цій обставині належної оцінки.

За своєю правовою природою договір складського зберігання зерна є реальним, тобто необхідна фактична передача майна на зберігання.

Відповідач як у відзиві на позов так і безпосередньо у ході розгляду справи судом першої інстанції зазначив, що на виконання спірних договорів складського зберігання зерна від 01.06.2019 відповідне зерно ним не передавалось, а нібито передавалось задовго до 01.06.2019 на виконання інших договорів. Таким чином, зважаючи на положення статей 11, 509, 631 Цивільного кодексу України,зобов`язання за спірними договорами не можуть виникати раніше, ніж вони були підписані.

Також суд не врахував, що спірні договори не передбачають безоплатного зберігання зерна. Однак, відповідно до банківської виписки про надходження коштів ФОП Кременюку О.А. за період з 01.06.2019 по 29.12.2022 жодних платежів від ФОП Білоброва С.М. йому не надходило. Також, як вбачається із вказаної виписки, будь-яких платежів за надання послуг зберігання у зазначений період також не було.

Судом при розгляді справи були порушені норми процесуального права. Так, разом із позовною заявою стороною позивача було подано письмові питання до відповідача в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України, відповіді на які, на думку позивача, мають суттєве значення для правильного вирішення спору. Однак стороною відповідача до суду було подано заяву, якою у наданні відповідей на питання позивача у порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України було відмовлено. Ухвалою від 21.08.2024 судом було повторно зобов`язано надати відповіді на питання в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України, однак відповідачем повторно було відмовлено у їх наданні. При цьому судом першої інстанції жодних заходів процесуального примусу до відповідача застосовано не було, незважаючи на відповідне клопотання сторони позивача.

Щодо незаконності та необґрунтованості додаткового рішення господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у даній справі, то скаржник зазначив, що всупереч вимогам як Господарського процесуального кодексу України, так і правових позицій Верховного Суду, ні відповідачем, ні його представником не зазначено причин неподання доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до закінчення розгляду справи, які б були поважними.

Водночас, безпідставним є стягнення з позивача витрат на правову допомогу, в які включено підготовку та подача заперечень проти спрощеного провадження та підготовка та подача відмови у надання відповідей на питання в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованим та безпідставним.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

08.11.2024 відповідач через підсистему «Електронний суд» подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Відповідач у відзиві наголосив на такому:

- Кременюк О.А. та Білобров С.М. перебували протягом багатьох років у приязних відносинах та мали партнерські відносини. До моменту укладення спірних договорів між сторонами існували договірні правовідносини, у межах яких позивача надавав відповідачу послуги сушки сільськогосподарської продукції, приміщення для зберігання або відповідального зберігання сільськогосподарської продукції. У подальшому такі договори були розірвані за згодою сторін, однак зерно відповідачу не повернуто. У зв`язку з цим були укладені спірні договори зберігання. Отже майно, яке передано на зберігання, було передано Кременюку О.А. до моменту укладення Договорів №17/19 та №18/19 від 01.06.2019 та Актів приймання-передачі майна. Після передачі всього майна й було укладено відповідні Договори та Акти (дані обставини були предметом дослідження в межах справи №925/1467/22, а також було проведено судову експертизу №909/1250/23-23 від 08.11.2023, оригінал експертизи знаходиться в матеріалах справи №925/1467/22);

- позивач доходить помилкового висновку, що в даному випадку має місце складське зберігання товарним складом. Позивач отримав на відповідальне зберігання майно в порядку статті 936 Цивільного кодексу України, а не статті 957 Цивільного кодексу України;

- з наданих у справу примірників спірних договорів №17/19 та №18/19 вбачається, що їх сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які притаманні договорам зберігання майна по предмету договору, вартості майна, що передається на зберігання, обов`язки сторін щодо зберігання майна, його повернення, проведення розрахунків за зберігання зерна та ін. умови, що дозволяють його сторонам повністю та належним чином виконати зобов`язання. Позивач на запитання суду не пояснив, якщо спірні договори укладалися «про людське око» і були завідомо для сторони позивача фіктивними, то навіщо було до них складати Акти передачі майна, які за своєю природою вже є доказом виконання зобов`язання.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2024 та додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у справі №925/925/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Іоннікова І.А., Тищенко А.І.

Судом установлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 витребувано у Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/925/24; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду Черкаської області.

15.10.2024 матеріали справи №925/925/24 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2024 та додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у справі №925/925/24 залишено без руху; роз`яснено Фізичній особі - підприємцю Кременюку Олександру Андрійовичу, що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 1 453,44 грн.

17.10.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, до якої долучено платіжну інструкцію (код документа 9357-7598-4298-4676) від 17.10.2024 про сплату судового збору у розмірі 1 453,44 грн.

У період з 19.10.2024 по 25.10.2024 головуючий суддя Михальська Ю.Б. перебувала у відрядженні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2024 та додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у справі №925/925/24, розгляд апеляційної скарги призначено на 26.11.2024.

У зв`язку із перебуванням судді Іоннікової І.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, з 25.11.2024 на лікарняному, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/4578/24 від 25.11.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2024 справу №925/925/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Коробенко Г.П., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2024 та додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у справі №925/925/24 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Коробенко Г.П., Тищенко А.І., призначено до розгляду апеляційну скаргу на 27.01.2025.

27.01.2025 від представника скаржника до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, мотивована тим, що через перебування на лікарняному у нього відсутня можливість безпосередньої участі у судовому засідання у вказані дату та час.

Також 27.01.2025 від скаржника через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення апеляційного розгляду Північним апеляційним господарським судом апеляційної скарги ФОП Кременюка О.А. на рішення Господарського суду Черкаської області від 28.03.2024 у справі №925/1467/22.

Розглянувши у судовому засіданні назване клопотання, суд ухвалою від 27.01.2025 відмовив у його задоволенні.

У судовому засіданні 27.01.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 27.01.2025, з`явилися представники сторін.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржене рішення суду без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

01.06.2019 відповідач, як поклажодавець, і позивач, як зберігач, уклали Договір складського зберігання зерна №17/19 (далі, Договір №17/19), за умовами пункту 1.1. якого поклажодавець зобов`язався передати зерно: кукурудза в зерні за заліковою вагою 213 тонн; соняшник - за заліковою вагою 44 тонн; соя - за заліковою вагою 48 тонн; горох - за заліковою вагою 42 тонн на зберігача, який зобов`язався прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в встановлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Сторони Договору №17/19 погодили, зокрема, такі його умови:

пункт 3.1.6. - зберігач зобов`язаний зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі;

пункт 3.1.10. - зберігач зобов`язаний повернути зерно за першою вимогою поклажодавця у разі, коли передбачений договором строк зберігання не закінчився;

пункт 3.3.2. - поклажодавець зобов`язаний своєчасно розраховуватись за надані послуги з приймання, зберігання, відвантаження, а також інші послуги;

пункт 3.3.3. - поклажодавець зобов`язаний витребувати зерно після закінчення строку його зберігання;

пункту 4.3. - поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна за шість місяців в строк до 31.12.2019 року;

пункт 6.1. - у разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно із законодавством;

пункти 7.1.-7.4. - строк зберігання зерна становить до 31.12.2019 року; зберігання зерна понад строк, встановлений цим договором, можливе тільки за взаємною домовленістю сторін шляхом укладення додаткової угоди; зберігач зобов`язаний письмово не пізніше ніж за сім днів до закінчення строку зберігання зерна попередити поклажодавця і визначити строк його витребування; у разі коли поклажодавець у запропонований цим договором строк не витребував зерно, зберігач має право продати його на конкурентних засадах за ринковою ціною. Кошти, одержані від продажу зерна, передаються поклажодавцю, крім сум, що належать зберігачу;

пункти 8.1.-8.3. - договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі; умови, не передбачені договором, регламентуються законодавством; договір може містити умови, що не суперечать законодавству.

На виконання Договору №17/19 сторони 01.06.2019 підписали чотири акти приймання-передачі майна, за якими відповідач, як поклажодавець, передав, а позивач, як зберігач, прийняв на зберігання кукурудзу в зерні згідно ДСТУ в кількості 213 тонн за ціною 3100 грн за тонну загальною вартістю 660 300 грн; соняшник згідно ДСТУ в кількості 44 тонни за ціною 8200 грн за тонну загальною вартістю 360 800 грн; сою згідно ДСТУ в кількості 48 тонн за ціною 9200 грн за тонну загальною вартістю 441 600 грн; горох згідно ДСТУ в кількості 42 тонни за ціною 3100 грн за тонну загальною вартістю 130 200 грн.

Також 01.06.2019 сторонами було укладено Договір складського зберігання зерна №18/19 (далі, Договір №18/19), за яким на тих же умовах, що і у договорі складського зберігання зерна від 01.06.2019 №17/19, поклажодавець (відповідач) зобов`язався передати зерно кукурудзи за заліковою вагою 675 тонн на зберігача (позивача), який зобов`язався прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

На виконання Договору №18/19 сторони 01.06.2019 підписали акт приймання-передачі майна, за яким позивач, як поклажодавець, передав, а відповідач, як зберігач, прийняв на зберігання кукурудзу в зерні згідно ДСТУ в кількості 675 тонн за ціною 3200 грн за тонну загальною вартістю 2 160 000 грн.

Позивач, звертаючись до суду з позовом у даній справі, зазначає, що підписання сторонами вказаних вище договорів складського зберігання зерна обумовлено тим, що Кременюк О.А. та Білобров С.М. протягом багатьох років перебували у приязних відносинах. Навесні 2019 року до позивача звернувся Білобров С.М. із проханням підписати договір зберігання зерна без його фактичної передачі, оскільки це йому було необхідно для здійснення господарської діяльності. Так як Кременюк О.А. повністю довіряв Білоброву С.М., то погодився на його прохання і підписав зазначені договори, які підготував Білобров С.М. та оригінали яких залишились у останнього.

Отже, позивач доводить, що вказані спірні договори складського зберігання зерна №18/16 та №17/19 були безпредметними, зерно за ними від відповідача до позивача не передавалося, послуга зберігання зерна позивачем відповідачу не надавалася.

Як наголошує позивач, у подальшому Білобров С.М., діючи недобросовісно, незважаючи на відсутність фактичної передачі на зберігання зерна, вказаного у договорах від 01.06.2019, звернувся до Господарського суду Черкаської області із позовом до Кременюка О.А. про стягнення 8 116 490,00 грн збитків за неповернення позивачем зерна (справа №925/1467/22).

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 28.03.2024 у справі №925/1467/22 з ФОП Кременюка О.А. на користь ФОП Білоброва С.М. було стягнуто збитки, як вартість неповернутого зерна за обома спірними договорами, на суму 8 116 490,00 грн.

Зазначене рішення не набрало законної сили та наразі оскаржується ФОП Кременюком О.А. в апеляційному порядку, водночас, позивач вказав, що порушене право виникло в нього після стягнення вказаного боргу (збитків), обґрунтованого спірними договорами, які позивач вважає безпредметними і фіктивними зобов`язаннями.

Також позивач в обґрунтування доводів про фіктивність договорів посилається на те, що вони були укладені з порушенням норм Цивільного кодексу України та Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивач отримав на відповідальне зберігання майно в порядку статті 936 Цивільного кодексу України, а не статті 957 Цивільного кодексу України (договір складського зберігання зерна).

Стосовно ж фактичної передачі зерна, яке є предметом договорів, то як зазначив сам позивач, Кременюк О.А. та Білобров С.М. перебували у приязних відносинах протягом багатьох років. До укладення спірних договорів між ними були укладені й інші договори (Договір №21/16 від 01.08.2016 про надання послуг сушки сільськогосподарської продукції, приміщення для зберігання або відповідального зберігання сільськогосподарської продукції та додаткова угода від 01.09.2016 до нього, який було розірвано додатковою угодою від 01.06.2019; Договір №2/17 від 01.06.2017 про надання послуг сушки сільськогосподарської продукції, приміщення для зберігання або відповідального зберігання сільськогосподарської продукції та додаткова угода від 01.07.2017 до нього, який було розірвано додатковою угодою від 01.06.2019). Оскільки ФОП Кременюк О.А. не повернув майно ФОП Білоброву С.М. відповідно до додаткових угод про розірвання договорів №21/16 від 01.08.2016 та №2/17 від 01.06.2017, сторонами і були укладені спірні договори в 2019 році. Тобто, саме майно на зберігання було передане позивачу раніше дати укладення спірних договорів.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з таких підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як унормовано частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Водночас, за приписами статті 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, у тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчиняли ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція наведена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 у справі №359/1654/15-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №910/17529/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18.

За змістом статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Подані сторонами докази у відповідності до положень статей 76, 77, 78 Господарського процесуального кодексу України мають відповідати критеріям належності, допустимості та достовірності.

Водночас, згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У практиці Європейського суду з прав людини також трапляються рішення, в яких суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 (заява №59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Як вказано вище, у спорах про визнання правочинів фіктивними, позивачу слід належними, допустимими, достовірними та вірогідними у розумінні Господарського процесуального кодексу України доказами довести наявність умислу з певним спрямуванням волі на такий договір без наміру створення правових наслідків у обох сторін правочину.

Господарський суд, у свою чергу, враховуючи обставини, що входять до предмету доказування у справі, зобов`язаний встановити, чи було укладення сторонами договорів спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Загальні положення про зберігання закріплені у параграфі 1 глави 66 Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина 1 статті 937 Цивільного кодексу України передбачає, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Отже, за загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу.

Особливість реальних договорів визначена частиною 2 статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Тож з метою визначення наявності між сторонами правовідносин за договором зберігання, суду належить виходити з дійсного змісту документа, на підставі якого доказується факт укладення такого договору та наявності виникнення за ним правовідносин між сторонами.

За частиною 3 статті 937 Цивільного кодексу України прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Частинами 1-3 статті 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Так, позивач, звертаючись до суду з позовом у даній справі, стверджує, що підписання з боку ФОП Кременюка О.А. спірних договорів складського зберігання зерна було обумовлено тим, що обидві сторони спору багато років перебували у приязних відносинах. Навесні 2019 року до позивача звернувся відповідач із проханням підписати договір зберігання зерна без його фактичної передачі, оскільки це йому було необхідно для здійснення господарської діяльності. Через повну довіру між сторонами позивач погодився підписати і спірні договори, і акти приймання-передачі зерна до них. Оригінали цих документів залишилися у відповідача.

У подальшому, за твердженням позивача, ФОП Білобров С.М., діючи недобросовісно, незважаючи на відсутність фактичної передачі на зберігання зерна, вказаного у договорах від 01.06.2019, звернувся до господарського суду до ФОП Кременюка О.А. із позовом про стягнення 8 116 490,00 грн збитків за неповернення позивачем зерна (справа №925/1467/22) і позов було задоволено.

Обставина стосовно існування між сторонами тривалих відносин визнається учасниками справи.

У свою чергу, судом установлено, що протягом всього розгляду справи і відповідач і його представник заперечували фіктивність спірних договорів і пояснили, що між сторонами ще до часу укладення цих договорів існували інші договірні стосунки, які не завершилися повним їх виконанням, попередні договори між сторонами були розірвані та укладені спірні правочини, зерно за всіма цими договорами є одним і тим же зерном, яке позивач повинен повернути відповідачу.

Відповідач надав у справу копію нотаріально посвідченого Договору оренди землі від 03.04.2007 (том 1, а.с. 65), за яким Христинівська РДА, як орендодавець, і відповідач, як орендар, уклали договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В оренду передано ділянки загальною площею 108,4114 га, які знаходяться в межах Зорянської сільської ради Христинівського району Черкаської області, строком на 25 років, з переважним правом його поновлення на новий строк.

Також із наданих відповідачем доказів вбачається, що 01.08.2016 позивач, як виконавець, і відповідач, як замовник, уклали Договір №21/16 про надання послуг (том 1, а.с. 68), за умовами якого позивач за плату надає відповідачу послуги, пов`язані з вирощуванням сільськогосподарської продукції, а саме: оранка, обробіток земельних ділянок, які знаходяться в користуванні, оренді замовника, внесення добрив, гербіцидів, інсектицидів, інших препаратів захисту рослин; посів та збір сільськогосподарських культур, транспортування урожаю на елеватори та ХПП; сушка сільськогосподарської продукції, надання приміщень для зберігання або відповідальне зберігання сільськогосподарської продукції замовнику.

За умовами пункту 2.5. Договору №21/16 позивач зобов`язався вчасно та без затримки повертати продукцію, яка знаходиться на відповідальному зберіганні замовнику, за якістю та кількістю, обумовленими в додатковій угоді та згідно акту приймання-передачі.

01.09.2016 сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору №21/16 (том 1, а.с. 81), якою визначено, що завданням позивача є надання послуги сушки та зберігання сільськогосподарської продукції. Згідно пункту 5.2. Договору повертати продукцію зі зберігання позивач повинен вчасно і без затримки.

Із долученого відповідачем до матеріалів справи акту приймання-передачі до Договору №21/16 вбачається, що на його виконання відповідач передав, а позивач прийняв на відповідальне зберігання кукурудзу в кількості 675 тонн зі строком зберігання до 30.03.2017. Позивач зобов`язався оплатити кошти за зберігання згідно акту виконаних робіт до 30.04.2017 (том 1, а.с. 70).

01.06.2017 сторони уклали Договір №2/17 про надання послуг (том 1, а.с. 71) , а 01.07.2017 додаткову угоду до нього (том 1, а.с. 73), предметом яких були послуги зі зберігання сільськогосподарської продукції позивачем на користь відповідача з аналогічними умовами, як і по Договору про надання послуг від 01.08.2016 №21/16.

Із долучених відповідачем до матеріалів справи актів приймання-передачі до Договору №2/17 вбачається, що на виконання Договору про надання послуг від 01.06.2017 №2/17, додаткової угоди від 01.07.2017 по актам приймання-передачі від 01.07.2017, 04.10.2017, 15.09.2018, 15.10.2018 (том 1, а.с. 75-78), відповідач передав, а позивач прийняв на відповідальне зберігання горох в кількості 42 тонни, сою в кількості 48 тонн, соняшник в кількості 44 тонни, кукурудзу в кількості 213 тонн. Строк зберігання зерна сторони погодили: горох і сої - до 31.12.2017, соняшник і кукурудзу до 31.12.2018. В актах сторони погодили порядок і строк розрахунку за послуги зберігання, а саме згідно актів виконаних робіт після повернення зерна за фактично виконані роботи.

Отже, наявними матеріалами справи підтверджується, що на відповідальне зберігання позивачу відповідачем було передано зерно згідно перелічених актів приймання-передачі.

Відповідач доводить, що зерно, яке склало предмет вказаних договорів, після завершення визначених строків зберігання, позивачем повернуто не було.

Зазначена обставина позивачем не спростована. Накладні, Акти на повернення зерна чи виконаних робіт по вищевказаних договорах №21/16 та №2/17 суду сторонами не надані.

Відповідачем до відзиву на позовну заяву долучені дві додаткові угоди (том 1, а.с. 79, 80), якими сторони за взаємною згодою розірвали додаткову угоду від 01.09.2016 до договору про надання послуг від 01.08.2016 №21/16 і додаткову угоду від 01.07.2017 до договору про надання послуг від 01.06.2017 №2/17. При цьому, як вбачається зі змісту цих додаткових угод, було погоджено, що з моменту набрання чинності цими угодами зобов`язання сторін, що виникли із додаткових угод, що розриваються, припинилися і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками, що виникли із цих додаткових угод, крім обов`язку виконавцем повернути замовнику майно (зерно), що було передане за актами приймання-передачі до них.

Договір №21/16 від 01.08.2016 про надання послуг сушки сільськогосподарської продукції, приміщення для зберігання або відповідального зберігання сільськогосподарської продукції та додаткова угода від 01.09.2016 до нього, який було розірвано додатковою угодою від 01.06.2019; Договір №2/17 від 01.06.2017 про надання послуг сушки сільськогосподарської продукції, приміщення для зберігання або відповідального зберігання сільськогосподарської продукції та додаткова угода від 01.07.2017 до нього, який було розірвано додатковою угодою від 01.06.2019, недійсними у судовому порядку не визнавались.

На спростування доводів скаржника та посилаючись на перелічені договори, додаткові угоди та акти відповідач доводить, що сторони у той же день (01.06.2019) уклали спірні договори складського зберігання зерна №17/19 (том 1, а.с. 21) і №18/19 (том 1, а.с. 24 на звороті), оскільки зерно за попередніми договорами відповідачу позивачем повернуто не було.

Матеріалами справи підтверджується, що до цих договорів того ж дня 01.06.2019 сторони уклали:

- акти приймання-передачі майна до договору складського зберігання зерна від 01.06.2019 №17/19 (том 1, а.с. 22 зворот, а.с. 23 та а.с. 23, а.с. 24), за якими поклажодавець, передав, а позивач, як зберігач, прийняв на зберігання кукурудзу в зерні згідно ДСТУ в кількості 213 тонн, соняшник згідно ДСТУ в кількості 44 тонни, сою згідно ДСТУ в кількості 48 тонн, горох згідно ДСТУ в кількості 42 тонни;

- акт приймання-передачі майна до договору складського зберігання зерна від 01.06.2019 №18/19 (том 1, а.с. 26), за яким відповідач, як поклажодавець, передав, а позивач, як зберігач, прийняв на зберігання кукурудзу в зерні згідно ДСТУ в кількості 675 тонн.

Відповідач наполягає, що зерно (кукурудза, соя, соняшник, горох), яке відповідачем передавалося на зберігання позивачу по Актах до Договорів №21/16 та №2/17, є тим же самим зерном, що склало предмет спірних Договорів.

Суд приймає до уваги такі твердження відповідача, адже, як встановлено вище, доказів повернення позивачем відповідачу переданого на зберігання майна по укладеним раніше та потім розірваними договорам, скаржником суду не надано. При цьому, як наголошувалось вище, у додаткових угодах від 01.06.2016 про розірвання договорів №21/16 та №2/17 сторонами прямо вказано про збереження чинним зобов`язання позивача перед відповідачем щодо повернення майна по Актах, які складені до кожного розірваного договору і їх копії надано в справу.

Також судом за матеріалами справи встановлено, що відповідач не звертався до позивача з проханням про повернення зерна чи його вартості одночасно і по договорах №21/16 та №2/17, і по договорах №17/19 та №18/19, які позивач наразі просить суд визнати недійсними як фіктивні за заявленим позовом у справі, а позов у господарській справі №925/1467/22 заявлено саме про відшкодування збитків, завданих втратою зерна по договорам №17/19 та №18/19.

Із наданих у справу примірників спірних договорів №17/19 та №18/19 вбачається, що їх сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які притаманні договорам зберігання майна по предмету договору, вартості майна, що передається на зберігання, погоджено обов`язки сторін щодо зберігання майна, його повернення, проведення розрахунків за зберігання зерна та інші умови, що дозволяють його сторонам повністю та належним чином виконати зобов`язання.

Позивач, водночас, не наводить переконливого обґрунтування тому, що якщо спірні договори дійсно укладалися «про людське око» і були завідомо для сторін фіктивними, то навіщо було до них складати Акти приймання-передачі майна, які за своєю природою вже є доказом виконання господарського зобов`язання.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Позивач, втім, не пояснює, які насправді сторони мали наміри/цілі, укладаючи такі договори.

У свою чергу позивач, як господарюючий суб`єкт, має бути свідомим та відповідальним при укладенні господарських договорів та реалізації своєї право- та дієздатності.

Фіктивність спірних договорів позивач обґрунтовує також тим, що у матеріалах справи відсутні докази перевезення зерна до місця зберігання, оплата за зберігання відповідачем ніколи не проводилася, у позивача немає технічної можливості для зберігання зерна, у відповідача немає доказів про фактичну наявність у нього тієї кількості зерна, яке склало предмети спірних договорів.

Із цього приводу суд зазначає таке.

По-перше, як уже встановлено судом вище, зерно фактично і так перебувало на зберіганні позивача в момент укладення спірних договорів.

По-друге, із наявної у матеріалах справи копії рішення суду від 28.03.2024 у справі №925/1467/22 вбачається, що 31.05.2022 відповідач поштою направляв позивачу письмову вимогу №24/05/22, в якій на підставі договорів складського зберігання зерна від 01.06.2019 №17/19 і №18/19, у зв`язку з закінченням строків зберігання зерна вимагав у 3-денний строк повернути належне йому майно в натурі, а саме: зерно кукурудзи згідно ДСТУ загальною вагою 888 тонн, зерно соняшника згідно ДСТУ загальною вагою 44 тонни, зерно сої згідно ДСТУ загальною вагою 48 тонн, зерно гороху згідно ДСТУ загальною вагою 42 тонни. У випадку неможливості повернення зерна в натурі вимагав обґрунтувати неможливість такого повернення та просив відшкодувати завдані збитки за неповернення майна в розмірі 7 186 000 грн та попереджав, що у разі невиконання вимоги має намір звернутися до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів враховує те, що рішення суду у справі №925/1467/22 наразі не набрало законної сили, однак, позивач не заперечує обставини направлення йому вказаної вимоги про повернення відповідачу майна. Водночас, позивач не вказує суду у межах справи №925/925/24, що будь-яким чином після отримання цієї вимоги та до часу звернення відповідача із позовом про стягнення вартості зерна (справа №925/1467/22) надсилав відповідачу заперечення з приводу неї із посиланням на їх домовленість щодо фіктивності спірних договорів.

По-третє, саме по собі невиконання договору протягом строку його дії навіть обома сторонами, а у даному випадку нездійснення оплати за зберігання майна відповідачем, на чому наголошує скаржник - не свідчить про його фіктивність, умисел, який має бути доведений щодо обох сторін на час укладення такого договору.

Суд вважає, що категоричне заперечення сторони договору щодо укладення нею спірного правочину з умислом на його фіктивність (на спростування чого немає доказів, наприклад, про твердження сторони договору укласти саме такий правочин) не може бути просто заперечено іншою стороною, щоб надавати цьому запереченню переваг над доводами протилежної сторони.

Відсутність умислу відповідача на укладення спірних правочинів як фіктивних доводиться навіть самим фактом звернення відповідача до суду із позовом до позивача на підставі цих же спірних договорів у справі №925/1467/22 про примусове виконання зобов`язання.

Отже, на переконання колегії суддів, позивач не довів належними та допустимими доказами того, що спірні договори було вчинено без наміру створення правових наслідків на момент його вчинення або ж сторони діяли з обопільним умислом не створювати такі наслідки.

Стосовно доводів скаржника про те, що спірні договори були укладені із порушенням положень Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини складського зберігання зерна (параграф 2 глави 66) та норм Закону України «Про зерно та ринок зерна в України», оскільки до видів діяльності позивача не належать послуги зі зберігання товарів взагалі та зберігання зерна зокрема, ФОП Кременюк О.А. ніколи не був підключений до основного реєстру складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання, відповідно, не отримував бланки складських документів на зерно, у ФОП Кременюка О.А. відсутній зерновий склад, колегія суддів зазначає таке.

Як вірно наголосив суд першої інстанції, предметом доказування для застосування норми статті 234 Цивільного кодексу України, на підставі якої заявлено позов у даній справі, є прямий умисел обох сторін нічого не виконувати за такими договорами і не реалізовувати свої права за ними.

Доводи ж скаржника про порушення положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про зерно та ринок зерна в України» щодо укладення договору складського зберігання зерна не можуть свідчити та доводити фіктивність спірних договорів.

Положення статті 234 Цивільного кодексу України є спеціальною нормою для доказування недійсності договору, на відміну від загальних норм статей 203 і 215 Цивільного кодексу України, які можуть бути застосовані, зокрема, при наявності доказів невідповідності правочинів вимогам ЦК України та іншого законодавства.

Водночас, доводи позивача про відсутність у нього складів для зберігання зерна самі по собі не доказують умислу відповідача на укладення фіктивних договорів, оскільки не стосуються відповідача. При цьому судом установлено, що сторони спору є фізичними особами-підприємцями, серед дозволених видів їх діяльності є товарне сільське господарство.

Також спірні договори в своїх умовах не містять застереження, що зерно, яке передається позивачу на зберігання, має бути обов`язково вирощено відповідачем на його власних (чи орендованих) земельних ділянках і не може бути ним придбано у третіх осіб, тому доводи позивача, що загальна площа земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у власності та користуванні відповідача, становить 65,5677 га і цього об`єктивно не достатньо для вирощування зерна в тій кількості, яка начебто була передана на зберігання позивачу, суд відхиляє також.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що ніякі докази, подані позивачем у справу, прямо не доводять умислу відповідача, наявного у нього на час підписання спірних договорів, на укладення фіктивних правочинів.

Відсутність умислу у відповідача на укладення спірних правочинів як фіктивних, доводиться відсутністю прямих доказів про такі наміри у відповідача; оформлення обома сторонами Актів приймання-передачі зерна до кожного зі спірних договорів (як доказ укладення та виконання договору); наявність невиконаних попередніх договірних зобов`язань між сторонами, предмети яких повністю співпадають в логічному їх оформленні через розірвання попередніх договорів та укладення спірних; звернення відповідача з вимогою до позивача та з позовом до суду за стягненням вартості неповернутого зерна.

Отже, колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, доходить висновку, що зібраними у справі доказами та доводами позивача не підтверджується фіктивність спірних договорів складського зберігання зерна №17/19 та №18/19 від 01.06.2019 за положеннями статті 234 Цивільного кодексу України, на підставі якої позивач просить визнати їх недійсними, а тому у задоволенні позову судом правомірно відмовлено.

Стосовно посилань скаржника на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права у зв`язку з невжиттям заходів процесуального примусу до відповідача через ненаданням ним в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України відповідей на питання, які на думку позивача мають суттєве значення для правильного вирішення спору, колегія суддів зазначає таке.

У порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду позивач просив відповідача дати відповіді на питання щодо спірних взаємовідносин (том 1, а.с. 40).

16.08.2024 адвокатом відповідача (том 1, а.с. 89), а 29.08.2024 особисто відповідачем (том 1, а.с. 145-146) подано відмову від дачі відповідей на питання по статті 90 Господарського процесуального кодексу України із посиланням на те, що згідно статті 68 Господарського процесуального кодексу України свідок може відмовитися від дачі показань щодо себе, членів сім`ї, які можуть тягнути юридичну відповідальність.

Клопотанням від 20.08.24 (том 1, а.с. 100) позивач просив суд визнати відсутніми у відповідача підстави відмовитися від дачі пояснень по статті 90 Господарського процесуального кодексу України і при повторній відмові застосувати до відповідача заходи процесуального примусу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповіді на питання позивачу відповідачем так надані і не були, при цьому суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що поставлені позивачем для надання на них відповідей відповідачем в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України питання, отримання відповідей на них, не мали для суду вирішального значення, а тому підстав для застосування процесуального примусу до відповідача не було.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки питання щодо необхідності застосування заходів процесуального примусу вирішується судом виходячи із обставин справи, однак у матеріалах справи було достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору в даній справі. Крім того, сам по собі факт незастосування судом заходів процесуального примусу до відповідача за ненадання відповідей на поставлені питання не є порушенням норм процесуального права у розумінні статті 277 Господарського процесуального кодексу України, яке може бути підставою для скасування рішення в даній справі, адже фактично не призвело до прийняття неправильного по суті судового рішення.

З огляду на зазначене у сукупності, у суду відсутні підстави для скасування прийнятого у даній справі рішення від 13.09.2024 про відмову в задоволенні позову.

Позивач також оскаржує додаткове рішення суду від 26.09.2024 у даній справі, яким було присуджено до стягнення з нього витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 49 000,00 грн, посилаючись на те, що таке рішення не відповідає вимогам статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Із приводу цієї частини апеляційної скарги колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин, помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Зміст цієї норми може тлумачитися розширено, зокрема як те, що детальний опис робіт (наданих послуг) може міститися як в окремо оформленому документі, поданому стороною до суду, так і в інших наданих стороною доказах. Подання стороною доказів, що містять у собі детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, є таким, що відповідає положенням частин другої та третьої статті 126 та частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за змістом яких сторони мають подати суду докази в підтвердження факту понесення судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 19.11.2021 у справі №910/4317/21.

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, колегія суддів наголошує, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

Відповідно до частин 1, 3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач навів попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести під час розгляду справи - 100 000,00 грн.

У судовому засіданні 13.09.2024 відповідач у порядку частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України заявив, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення ним будуть подані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу.

17.09.2024, тобто протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду в даній справі, представник відповідача подав через підсистему «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення у справі щодо відшкодування відповідачу витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом у даній справі в сумі 75 000,00 грн із дорученням до неї доказів на підтвердження понесення таких витрат.

Тобто, відповідачем було дотримано встановлених процесуальним законодавством строків подання відповідної заяви із доказами, а доводи скаржника про необхідність залишення такої заяви без розгляду є безпідставними. При цьому, як вірно врахував суд першої інстанції, представник відповідача пояснив, що і на час проведення останнього судового засідання у справі з дебатами і прийняттям рішення, адвокатська послуга ще продовжувалася надаватися позивачу; акт здачі-прийняття робіт (послуг) до Договору про надання правової допомоги підписано його сторонами саме 13.09.2024 (із вказівкою про засідання, що відбулося в цю дату) і саме тому цей Акт не міг бути поданий суду до завершення дебатів. Така причина неподання відповідачем до закінчення судових дебатів всіх необхідних доказів для стягнення витрат на професійну правничу допомогу є поважною.

Із долучених відповідачем до справи доказів судом установлено таке.

Згідно Договору про надання правової допомоги від 15.07.2022, укладеного між Фізичною особою - підприємцем Білобровим Сергієм Миколайовичем (далі - Клієнт) та Адвокатським бюро «Олега Гонди» (далі - Адвокатське бюро) Клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати Клієнту юридичну допомогу на умовах, передбачених цим договором, у справах про адміністративні правопорушення, а також адміністративних, цивільних, господарських справах та кримінальних провадженнях, які стосуються інтересів Клієнта, у судах всіх інстанцій та будь-яких юрисдикцій.

Згідно додаткової угоди №2 від 01.08.2024 до названого Договору відповідач та Адвокатське об`єднання зафіксували, що вартість надання професійної правничої (правової) допомоги, а саме представництво інтересів Клієнта у Господарському суді Черкаської області, в рамках справи №925/925/24 становить:

- 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок за одне судове засідання за участю адвоката Адвокатського бюро, в приміщенні суду;

- 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок за одне судове засідання за участю адвоката Адвокатського бюро, в режимі відеоконференції;

- 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок за підготовку відзиву на позовну заяву;

- 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок за підготовку заперечення;

- 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок за підготовку Клопотань, Заяв, письмових пояснень (сума вказана за 1 документ) (пункт 1 додаткової угоди).

У пункті 1.2. Договору сторони погодили, що додатково сплачується винагорода «за успіх» в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. у разі прийняття рішення суду на користь Клієнта (відмова у задоволенні позову, залишення позову без розгляду, укладення мирової угоди тощо).

13.09.2024 між сторонами підписано акт здачі - приймання робіт (послуг), у відповідності до якого Адвокатське бюро надало, а Клієнт прийняв наступну професійну правничу допомогу:

- підготовка відзиву на позовну заяву 11-12.08.2024 - 15 000 грн.

- підготовка заперечення на відповідь на відзив 11-12.09.2024 - 10 000 грн.

- підготовка та подача заперечення проти спрощеного провадження 16.08.2024 - 5 000 грн.

- підготовка та подача відмови у наданні відповіді на питання позивача 16.08.2024 - 5 000 грн.

- участь в 1 судовому засіданні - 10 000 грн. Засідання, в які прибував представник, відбулись 27.08.2024, 13.09.2024 - всього 2 засідання, 10 000*2=20 000 грн.

- компенсація витрат на дорогу представника до суду 3 000 грн. 1 судове засідання. Всього було 2 судових засідань, відповідно 3 000*2 = 6 000 грн (компенсація включена в вартість засідання в приміщенні суду).

- відповідно до укладеної між сторонами 01.08.2024 Додаткової угоди №2 до договору про надання правової допомоги від 15.07.2022, винагорода «за успіх» в розмірі 20 000 грн. сплачується Клієнтом Адвокатському бюро у разі відмови в задоволенні позову, залишення позову без розгляду, укладення мирової угоди та складає 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. без ПДВ.

Отже, як вбачається із наданих представником відповідача доказів, за наслідками розгляду справи адвокатом було надано відповідачу послуги з правничої (правової) допомоги на загальну суму 75 000 ( сімдесят п`ять тисяч) грн 00 коп.

Позивач, у свою чергу, подав до суду 25.09.2024 клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому наголосив на тому, що відповідачем не надано доказів фактичної оплати послуг з правової допомоги згідно акту приймання-передачі; витрати на підготовку відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив не є розумними та співрозмірними; заперечення відповідача проти спрощеного позовного провадження та відмова у наданні відповідей на питання в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України не були задоволені судом, а тому такі витрати не можуть покладатись на відповідача; витрати на прибуття представника до суду не мають документальних підтверджень.

Місцевий господарський суд частково задовольнив заяву відповідача про розподіл витрат на правничу допомогу, відмовивши у покладенні на позивача гонорару успіху в розмірі 20 000,00 грн та 6 000,00 грн витрат представника на дорогу.

У цій частині додаткове рішення суду позивачем не оскаржується, а тому, враховуючи положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що ж до висновків Господарського суду Черкаської області про покладення на позивача витрат на правничу допомогу в сумі 49 000,00 грн, то колегія суддів із ними погоджується та відхиляє доводи апеляційної скарги позивача в цій частині з огляду на таке.

Так, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, висновки якої враховуються судом згідно частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на це суд відхиляє посилання позивача на відсутність доказів оплати витрат на правничу допомогу як підставу для відмови у задоволенні заяви відповідача.

Стосовно висловлених позивачем заперечень із проханням не стягувати з нього заявлені витрати на правничу допомогу, оскільки витрати адвоката відповідача на підготовку відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, є завищеними, то колегія суддів зазначає, що такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, без зазначення того, яку суму в такому випадку він вважає розумною.

Щодо вартості послуг із підготовки та подачі заперечень проти спрощеного провадження та письмової відмови у наданні відповіді на питання позивача, то необхідність їх подання була обумовлена постановленням позивачем відповідачу питань у порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України й постановленням судом ухвали від 26.07.2024, в якій суд наголосив на необхідності розгляду вимоги позивача надати відповіді на питання, а також тим, що суд в даній ухвалі встановив відповідачу строк для надіслання (надання) господарському суду заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно, такі витрати пов`язані з розглядом справи та були необхідними задля належного представлення інтересів відповідача у даній справі.

Враховуючи наведене, невідповідності заявленої до стягнення відповідачем суми правничої допомоги (49 000,00 грн) критеріям співмірності та дійсної необхідності таких витрат судом не встановлено, заявлена відповідачем сума є розумним розміром витрат відповідача на послуги адвоката в даній справі.

Колегія суддів, враховуючи рівень складності справи та обсяг доказів, що підлягали вивченню та аналізу, здійснивши оцінку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, дійшла висновку про обґрунтованість присуджених додатковим судовим рішенням до стягнення з позивача 49 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Підсумовуючи викладене, доводи позивача щодо безпідставності стягнення з нього витрат позивача на професійну правничу допомогу в указаному розмірі, покладені в обґрунтування його апеляційної скарги, є безпідставними та спростовуються вищенаведеними обставинами.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення та додаткового рішення місцевого господарського суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду та додаткове рішення у даній справі обґрунтованими, прийнятими з додержанням норм матеріального та процесуального права та такими, що відповідають чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для їх скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2024 та на додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у справі №925/925/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2024 у справі №925/925/24 залишити без змін.

Додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у справі №925/925/24 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу - підприємця Кременюка Олександра Андрійовича.

Матеріали справи №925/925/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 13.02.2025 після виходу з лікарняного судді Коробенка Г.П.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Г.П. Коробенко

А.І. Тищенко