ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2025 р. Справа№ 911/697/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Чечотка В.Д.

учасники справи: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика"

на рішення Господарського суду Київської області від 08.07.2024 (повний текст рішення складено 31.10.2024.)

у справі №911/697/24 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика"

до Фізичної особи-підприємця Свистун Світлани Василівни

про стягнення 64000,38 грн

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" звернулось в Господарський суд Київської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Свистун Світлани Василівної про стягнення заборгованості за договором №347283-КС-001 про надання кредиту від 03.07.2021 у розмірі 64000,38 грн, з яких 31085,12 грн прострочених платежів по тілу кредиту та 32915,26 грн прострочених платежів по процентах.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.07.2024 у задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження домовленості між сторонами про сплату відсотків за користування відповідно наданими у позику 36000,00 грн, тоді як вказані під час проведення платежів з повернення позики призначення не свідчать про таку домовленість, а також про волю платника на сплату цих коштів за іншою правовою природою та призначенням, аніж повернення позики. Оскільки фактично отримані відповідачкою кошти у позику повністю повернуто позивачу, місцевий господарський суд дійшов висновку про недоведеність ТОВ "Бізнес Позика" порушення його прав як кредитодавця/позикодавця в частині повернення відповідачкою кредиту та процентів за його користування.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" подало апеляційну скаргу, у якій просило суд скасувати повністю рішення Господарського суду Київської області від 08.07.2024 по справі №911/697/24 та постановити нове рішення яким позов задовольнити; судові витрати покласти на відповідача (здійснити розподіл судових витрат).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Апелянт стверджує, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання за договором про надання кредиту №347283-КС-001 від 03.07.2021, частково сплативши кошти у сумі 37578,78 грн. На думку апелянта, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання відповідного договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача. За твердженням апелянта у ФОП Свистун С.В. перед ТОВ "Бізнес Позика" виникла заборгованість у розмірі 64000,38 грн за договором №347283-КС-001 про надання кредиту від 03.07.2021, з яких 31085,12 грн прострочених платежів по тілу кредиту та 32915,26 грн прострочених платежів по процентах.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика", розгляд справи призначено на 18.12.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 відкладено розгляд справи до 29.01.2025.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу до суду не подав, у судові засідання повноважного представника не направив, у зв`язку із чим колегія суддів розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт стверджує, що 03.07.2021 між ТОВ "Бізнес Позика" ним та ФОП Свистун С.В., у відповідності до статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" та затверджених позивачем Правил про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (далі - Правила про надання грошових коштів у кредит), укладено електронний договір про надання кредиту №347283-КС-001 шляхом вчинення обома сторонами послідовних дій та обміну електронними повідомленнями, а саме:

- ФОП Свистун С.В. через вебсайт ТОВ "Бізнес Позика" - https://bizpozyka.com/, шляхом введення логіну та паролю особистого кабінету, ввійшла до нього та за допомогою відповідної інформаційно-телекомунікаційної системи (ІТС) подала заявку на отримання кредиту, у якій вказала, зокрема, номер свого поточного (карткового) рахунку - № НОМЕР_1 ;

- ТОВ "Бізнес Позика" направило відповідачці пропозицію (оферту) щодо укладення договору №347283-КС-001 та одноразовий ідентифікатор G-8872;

- ФОП Свистун С.В. прийняла пропозицію укласти договір №347283-КС-001, шляхом введення/відправлення одноразового ідентифікатора G-8872, надісланого позивачем на вказаний відповідачкою в анкетних даних номер телефону НОМЕР_2 .

В підтвердження вказаних обставин до позовної заяви ТОВ "Бізнес Позика" долучено зображення у форматі pdf паперових копій: анкети клієнта (витяг з інфомраційно-телекомунікаційної системи - https://my.bizpozyka.com/) від 13.10.2023 за підписом директора товариства М.М. Гайворонської, візуальної форми послідовності дій клієнта за підписом директора товариства М.М. Гайворонської.

За твердженням апелянта згідно статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей, тоді як передбачена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину передбачає, що він породжує для сторін права та обов`язки доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Також апелянт стверджує, що договір про надання кредиту №347283-КС-001 укладено у відповідності до вимог законодавства і сама лише його електронна форма не може спростовувати його юридичну силу з огляду на приписи, зокрема, статей 207, 639 ЦК України та статей 5, 6, 7, 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також приписів Закону України "Про електронну комерцію", зокрема згідно ч. 13 ст. 11 якого докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апелянт зазначає, що згідно повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 13.02.2019 для вказаної комісії належним доказом підтвердження укладення фінансовою установою зі споживачем електронного договору може бути посвідчена керівником фінансової установи роздруківка інформації з електронного файлу, що визначає послідовні дії учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в ІТС, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів.

При цьому апелянт стверджує, що ним було додано всі оригінали та/або копії доказів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та які при поданні через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" засвідчено електронним цифровим підписом представника позивача, зокрема такими доказами є візуальні форми кредитного договору, які повністю відтворюють оригінали електронної форми договору.

Затвердженням апелянта будь-які інші варіанти кредитного договору у нього відсутні та не можуть бути подані до суду, як і не можуть бути подані позивачем інші докази на підтвердження викладених у наведеній вище візуальній формі послідовності дій ФОП Свистун С.В. під час укладення договору.

Під час розгляду справи місцевим господарським судом позивачем було долучено до матеріалів справи засвідчені представником товариства паперові копії доданих раніше до позову зображень у форматі pdf оферти, акцепту на укладення договору №347283-КС-001 та, власне, договору №347283-КС-001.

Стосовно ж накладення цифрового підпису представником ТОВ "Бізнес Позика" під час укладення договору про надання кредиту №347283-КС-001, позивач зауважив, що застосований сторонами порядок укладення такого договору не передбачає необхідності накладення підпису стороною, яка надсилає пропозицію.

З урахуванням вищевказаних обставин, апелянт вважає укладеним та дійсним електронний договір про надання кредиту №347283-КС-001 від 03.07.2021, зокрема з урахуванням того, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений. Вказане, за доводами позивача, підтверджується позицією Верховного Суду у постановах від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 та від 07.10.2020 у справі №127/33824/19.

Також апелянт стверджує, що згідно умов вказаного договору кредиту відповідачці надано грошові кошти у розмірі 36000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальниці № НОМЕР_1 , яку остання вказала при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. При цьому ТОВ "Бізнес Позика" надано суду довідки ТОВ "ФК "Елаєнс" про успішно проведені у системі операції з переказу коштів у сумах 16 000,00 грн та 20 000,00 грн, зарахування яких на рахунок ФОП Свистун С.В., за доводами позивача, також підтверджується наданими АТ КБ "Приватбанк" на вимогу суду листом та випискою по рахунку.

За твердженням апелянта, відповідач належним чином не виконав зобов`язання за договором про надання кредиту №347283-КС-001 від 03.07.2021, частково сплативши кошти у сумі 37 578,78 грн, що підтверджується копіями інформаційних довідок за підписом директора ТОВ "Платежі онлайн":

- вих. №464/04 від 12.04.2024 на суму 7 500,00 грн;

- вих. №465/04 від 12.04.2024 на суму 7 500,00 грн;

- вих. №466/04 від 12.04.2024 на суму 7 500,00 грн;

- вих. №467/04 від 12.04.2024 на суму 7 500,00 грн;

- вих. №468/04 від 12.04.2024 на суму 7 578,78 грн.

Апелянт стверджує, що зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідачка вчинила конклюдентні дії щодо визнання відповідного договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача.

На підтвердження ж обставин несплати відповідачем на рахунок позивача 31 085,12 грн прострочених платежів по тілу кредиту та 32 915,26 грн платежів по процентах, окрім наведеного вище розрахунку заборгованості, позивач надав довідки про стан заборгованості ФОП Свистун С.В. станом на 04.06.2024 та письмових пояснень начальника відділу технічної розробки та підтримки ТОВ "Бізнес Позика".

Спір у даній справі виник у зв`язку із тим, що на думку апелянта внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором №347283-КС-001 про надання кредиту від 03.07.2021 у ФОП Свистун С.В. виникла заборгованість перед ТОВ "Бізнес Позика" у розмірі 64000,38 грн, з яких 31085,12 грн прострочених платежів по тілу кредиту та 32915,26 грн прострочених платежів по процентах.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1054, ст. ст. 1046, 1049 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, обґрунтовуючи право вимоги про сплату відповідачкою сум позики та процентів за користування такою позикою, позивач посилається на виникнення між сторонами кредитних правовідносин, врегульованих умовами Правил про надання грошових коштів та електронного договору про надання кредиту №347283-КС-001 від 03.07.2021, укладеного, за доводами позивача, шляхом вчинення сторонами згідно вказаних Правил та Закону України "Про електронну комерцію" послідовних дій у інформаційно-телекомунікаційній системі позивача.

Водночас умовами вказаного електронного договору, за доводами позивача, зокрема визначено строк кредитування, процентну ставку та графік платежів по тілу кредиту, процентам і комісії.

Приписами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 207 ЦК України (в редакції від 01.07.2021) унормовано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 633 та ч. 1 ст. 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Приписами статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" (тут і надалі - в редакції від 19.04.2020) надано, зокрема, такі визначення:

- електронна форма представлення інформації - спосіб документування інформації, що означає створення, запис, передачу або збереження інформації у цифровій чи іншій нематеріальній формі за допомогою електронних, магнітних, електромагнітних, оптичних або інших засобів, здатних до відтворення, передачі чи зберігання інформації. Електронною формою представлення інформації вважається документування інформації, що дає змогу її відтворювати у візуальній формі, придатній для сприйняття людиною;

- електронне повідомлення - інформація, представлена в електронній формі, надана учасником відносин у сфері електронної комерції з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем;

- електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі;

- електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору;

- одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір/

Згідно ч.ч. 3, 4, 6, 8, 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Частиною 1 статті 12 та частиною 4 статті 14 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

За приписами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Частиною 7 статті 82 ГПК України унормовано, що у порядку, передбаченому цією статтею, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження обставин укладення з відповідачкою кредитного договору позивач додав до позову договір №347283-КС-001 від 03.01.2021, як зображення змісту договору у форматі pdf та, зокрема, умов про накладення на такий договір підпису у формі електронного ідентифікатора лише зі сторони позичальника, а також зображення у форматі pdf анкети клієнта та візуальної форми послідовності дій клієнта.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду справи місцевим господарським судом останній неодноразово витребовував у позивача для огляду оригінали електронних доказів на підтвердження викладених у позові обставин укладення 03.07.2021 ТОВ "Бізнес Позика" та ФОП Свистун С.В. договору про надання кредиту №347283-КС-001, зокрема щодо виконання сторонами дій, вказаних у візуальній формі послідовності дій клієнта. Формою ж представлення таких доказів для огляду судом було визначено демонстрацію інформаційних ресурсів позивача, у тому числі інформаційно-телекомунікаційної системи товариства за допомогою персонального комп`ютера.

Проте, з матеріалів справи судом встановлено, що позивачем не було продемонстровано суду оригіналів відповідних електронних доказів на підтвердження вчинених сторонами в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства дій з укладення 03.07.2021 договору про надання кредиту №347283-КС-001, тобто не доведено, що його інформаційно-телекомунікаційна система та/або інші передбачені законом носії збереження електронних даних містять відомості про отримання, запис, збереження та/або облік інформації про обставини вчинення саме тих дій і у той час, про який стверджує позивач у позові, зокрема і про вхід відповідачки до системи, яка згідно зазначених вимог закону також має здійснюватись з використанням отриманого ідентифікатора.

Додані ж до позову пропозиція, акцепт та кредитний договір, як документи у форматі pdf, як і візуальна форма послідовності дій клієнта, в розірізі зазначених вище процесуальних норм стосовно достовірності доказів, є неналежними доказами, оскільки не несуть в собі безсумнівну правдивість таких даних та не слугують тією інформацією, яка може встановлювати об`єктивну істинність обставин вчинення надіслання відповідачці ідентифікатора для реєстрації/входу в систему та для акцептування пропозиції укласти договір. Так само не свідчать про безпосередній зв`язок між цими обставинами та зазначеними у відповідних формах відомостями, позаяк сама по собі форма представлення позивачем кредитного договору - документ у форматі pdf, як і відскановане зображення у форматі pdf візуальної форми послідовності дій клієнта є такими, що не дозволяють суду перевірити порядок та встановити обставини створення таких документів за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини вчинення сторонами тих чи інших дій.

При цьому суд наголошує, що належність доказів - спроможність фактичних даних документа містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування та свідчити про наявність об`єктивного зв`язку між змістом доказів (відомостей, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання, тоді як за відсутності демонстрації позивачем місця збереження електронних даних та інформації про вчиненні в системі дії не можливо встановити будь-який зв`язок між вказаними позивачем обставинами та діями, у тому числі створеній позивачем односторонньо візуальній формі послідовності дій.

Зокрема позивачем не доведено жодними належними та достовірними доказами того, що під час створення такої візуальної форми послідовності дій відповідний документ захищено від редагування/зміни будь-якими особами, а сама форма створюється автоматично системою та захищається від змін.

Надані ж позивачем письмові пояснення начальника відділу технічної розробки та підтримки ТОВ "Бізнес Позика" правомірно були відхилені судом, оскільки зміст цих пояснень, окрім як посилання на відсутність технічної можливості демонстрації інформаційно-телекомунікаційної системи, не місить жодних обставин щодо неможливості демонстрації суду такої системи та наявних у ній відомостей про фіксацію/запис тієї чи іншої дії, який, зокрема за доводами вказаного спеціаліста, система здійснює. Зокрема у відповідних поясненнях спеціалістом зазначено, що система не передбачає можливості демонстрації кожної із дій позичальника, а лише фіксує відповідні дії та створює відповідний запис про вчинення відповідної дії.

Згідно приписів ч. 1 ст. 15 Закону України "Про електронну комерцію" якщо законом або договором між сторонами визначено строк зберігання окремих видів документів, пов`язаних з вчиненням електронного правочину, сторони зобов`язані забезпечити архівне зберігання таких електронних документів (повідомлень), програмних, апаратно-програмних, апаратних або інших засобів для їх зберігання, в яких вони зберігаються і за допомогою яких можна відобразити інформацію, що в них міститься.

Згідно ч. 2 ст. 2 та ч. 3 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" цей Закон застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству, що регулює здійснення послуг із дистанційного обслуговування, випуск та обіг електронних грошей, страхування, зокрема законам України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Термін "електронний документ" вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Приписами ст. 5, ч. 4 ст. 7 статей 9, 10, 13 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.

Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії.

Електронний документообіг (обіг електронних документів) - сукупність процесів створення, оброблення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, використання та знищення електронних документів, які виконуються із застосуванням перевірки цілісності та у разі необхідності з підтвердженням факту одержання таких документів.

Відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем або шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ.

Суб`єкти електронного документообігу повинні зберігати електронні документи на електронних носіях інформації у формі, що дає змогу перевірити їх цілісність на цих носіях.

При зберіганні електронних документів обов`язкове додержання таких вимог:

1) інформація, що міститься в електронних документах, повинна бути доступною для її подальшого використання;

2) має бути забезпечена можливість відновлення електронного документа у тому форматі, в якому він був створений, відправлений або одержаний;

3) у разі наявності повинна зберігатися інформація, яка дає змогу встановити походження та призначення електронного документа, а також дату і час його відправлення чи одержання.

Так, в розрізі вказаного та здійсненого у поданих позивачем анкеті клієнта та візуальній формі послідовності дій клієнта посилання на сайт позивача, у тому числі із зазначенням про те, що анкета є витягом із сайту, суд зазначає, що за умови формування таких документів на підставі відповідно внесених до них даних та інформації, виключається як неможливість існування цих електронних даних та місця їх збереження, так і неможливість їх демонстрації у будь-якому візуально доступному вигляді, що надав би розуміння про фіксацію та запис електронних даних і час виконання системою таких дій.

Зокрема позивачем не доведено та не обґрунтовано, що надані ним анкета клієнта та візуальна форма послідовності дій клієнта створюються автоматично системою в день укладення договору, а тому при можливості формування таких документів позивачем, зокрема його посадовою особою односторонньо та у будь-який час, судом визнаються неспроможними доводи позивача про неможливість демонстрації суду його інформаційно-телекомунікаційної системи та збережених у ній даних про укладення електронного кредитного договору №347283-КС-001 від 03.07.2021.

За таких обставин, ураховуючи неподання позивачем оригіналів електронних доказів на підтвердження викладених у позові обставин укладення 03.07.2021 ТОВ "Бізнес Позика" та ФОП Свистун С.В. договору про надання кредиту №347283-КС-001 та наявність у суду сумнів відповідності оригіналам електронних доказів поданих позивачем копії (паперових копій) пропозиції, акцепту та кредитного договору, як документів у форматі pdf, суд не бере до уваги у порядку ч. 5 ст. 96 ГПК України подані позивачем пропозицію, акцепт та кредитний договір, як документи у форматі pdf, а також візуальну форму послідовності дій клієнта.

Доводи апелянта про те, що подані ним до позовної заяви документи у форматі pdf і є оригіналами електронних доказів судом не приймаються судом до уваги з огляду на наведені вище норми матеріального та процесуального права, а також специфіку спірних правовідносин, за яких електронний договір може бути укладений лише за наслідками послідовного вчинення певних дій, докази вчинення яких та їх достовірність суд не мав змоги перевірити з огляду на невиконання позивачем покладених на нього обов`язків з демонстрації відомостей інформаційно-телекомункаційної системи.

Посилання ж апелянта на приписи ч. 13 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" судом відхиляються як неспроможні, оскільки вказана норма місить припис про те, що електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи, а також віднесення поданих стороною в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень доказів до письмовими.

Водночас суд зауважує, що вказана норма жодним чином не нівелює наведені вище приписи щодо огляду оригіналів електронних доказів та наслідків їх неподання, як і не звільняє особу від передбаченого процесуальним законом порядку доказування та виконання вимог суду щодо подання оригіналів доказів.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем належними та достовірними доказами не доведено обставин укладення з відповідачем кредитного договору саме на тих умовах і з тим змістом, які зазначено у позовній заяві та доданому до неї кредитному договорі №347283-КС-001.

Додана роздруківка з поштового ресурсу в мережі Інтернет не може бути прийнята судом до уваги як належний та достовірний доказ укладення між сторонами кредитного договору саме на тих умовах і з тим змістом, які зазначено у позовній заяві та доданому до неї кредитному договорі №347283-КС-001, оскільки саме лише направлення електронного листа за адресою поштової скриньки, яка не є офіційним засобом поштового зв`язку з ФОП Свистун С.В. згідно даних ЄДР, з урахуванням неподання позивачем оригіналів електронних доказів щодо вчинення тієї послідовності дій, про яку стверджує позивач, не свідчить про акцептування особою конкретних умов договору кредитування.

Також судом береться до уваги те, що апелянтом не доведено суду факту приєднання відповідача до Правил про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика", затверджених наказом директора товариства №07-ОД від 12.03.2021, зокрема і шляхом їх окремого підписання, а тому самі по собі такі правила не можуть оцінюватись судом як договір приєднання та породжувати передбаченими цими правилами права і обов`язки для ФОП Свистун С.В.

Посилання ж апелянта на те, що згідно повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 13.02.2019 візуальна форма послідовності дій клієнта є належним доказом укладення договору судом відхилються з огляду наведеного вище та того, що вказане повідомлення не є нормативно-правовим актом, який би встановлював допустимість доказів за спірними правовідносинами, а таке повідомлення носить внутрішньо-розпорядчий характер саме для вказаного органу.

Також суд відхиляє твердження позивача про те, що відповідач не надав зі своєї сторони доказів на спростування доводів про укладення електронного договору за тими умовами та змістом, про які стверджує позивач, оскільки вказане ґрунтується на передбаченому процесуальними нормами принципі "вірогідність доказів", який можливий до застосування тоді, коли докази подають обидві сторони і суд співвідносить між собою докази обох сторін, попри те первинно неналежні та недостовірні докази не можуть оцінюватись за відповідним принципом.

Частинами 1-3 та 6 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зі змісту наявних в матеріалах справи копій довідок ТОВ "ФК "Елаєнс" про проведені у системі операції з переказу коштів та наданої АТ "КБ Приватбанк" на вимогу суду виписки по рахунку вбачається, що на рахунок ФОП Свистун С.В. було здійснено переказ належних позивачу грошових коштів у сумах 16 000,00 грн та 20 000,00 грн, що свідчить як про отримання відповідачкою від позивача позики загалом у сумі 36 000,00 грн, так і про виникнення між сторонами спору відповідних правовідносин за договором позики.

Судом враховано, що саме лише зазначення у довідках ТОВ "ФК "Елаєнс" призначення платежу "зг. кредитного дог. №347283-КС-001 від 03.07.2021" не спростовує зроблених вище судом висновків про недоведеність обставин укладення між сторонами кредитного договору саме на тих умовах, про які стверджує позивач та які наведено у доданому до позову кредитному договорі №347283-КС-001.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, що кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Судом встановлено, що на рахунок ТОВ "Платежі онлайн" від ФОП Свистун С.В. було повернуто кошти у загальній сумі 37578,78 грн з призначенням платежу - "оплата кредита согласно договора №".

Обставини повернення відповідачкою на рахунок позивача отриманих у позику коштів свідчать про виконання нею відповідного грошового обов`язку, врегульованого ст. ст. 1046, 1049 Цивільного кодексу України, у повному обсязі.

При цьому позивачем не надано доказів на підтвердження домовленості між сторонами про сплату відсотків за користування наданими у позику 36 000,00 грн, тоді як вказані під час проведення платежів з повернення позики призначення не свідчать про таку домовленість, а також про волю платника на сплату цих коштів за іншою правовою природою та призначенням, аніж повернення позики.

Вказані призначення платежів жодним чином не спростовують зроблених вище судом висновків про недоведеність обставин укладення між сторонами кредитного договору саме на тих умовах, про які стверджує позивач та які наведено у доданому до позову кредитному договорі №347283-КС-001.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що відповідачем було повернуто у повному обсязі фактично отримані від позивача кошти, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про недовідність ТОВ "Бізнес Позика" порушення його прав як кредитодавця/позикодавця в частині повернення відповідачкою кредиту та процентів за його користування.

З огляду на наведене, судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми заборгованості за договором №347283-КС-001 про надання кредиту від 03.07.2021 у розмірі 64000,38 грн, з яких 31 085,12 грн прострочених платежів по тілу кредиту та 32 915,26 грн прострочених платежів по процентах.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 08.07.2024 по справі №911/697/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" на рішення Господарського суду Київської області від 08.07.2024 по справі №911/697/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 08.07.2024 по справі №911/697/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набуває чинності з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.02.2025.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов