ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2025 р. Справа№ 910/4862/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Демидової А.М.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників:

від позивача: не з`явились

від відповідача-1: Мартиненко О. В.

від відповідача-2: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення господарського суду міста Києва від 04.07.2023 (повне рішення складено 11.07.2023)

у справі № 910/4862/23 (суддя Т.Ю.Кирилюк)

за позовом ОСОБА_1

до: 1. Акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертрейдплюс"

про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1 ; позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" (далі за текстом - АТ "Банк інвестицій та заощаджень"; відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертрейдплюс" (далі за текстом - ТОВ "Інтертрейдплюс"; відповідач-2) про визнання недійсним договору поруки № 2018/20-ГВ-П від 07.02.2020, сторонами якого є ОСОБА_1 (як поручитель) та Акціонерне товариство "Банк інвестицій та заощаджень" (як кредитор/гарант).

Позов, серед іншого, обгрунтовано тим, що договір поруки позивач не підписував, з його текстом не ознайомлений, згоду на залучення його як поручителя не надавав, тому відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину, що є підставою для визнання договору недійсним на підставі частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України. Разом з позовом позивачем до суду було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.07.2023 у справі № 910/4862/23 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з таких обставин і висновків:

з наданих АТ "Банк інвестицій та заощаджень" доказів суд виснував, що позивач виступив поручителем в забезпечення належного виконання зобов`язань ТОВ "Інтертрейдплюс", перебуваючи на посаді його директора;

суд розцінив доводи позивача в частині його особистої необізнаності про укладення договору поруки як свідоме введення в оману з метою затягування розгляду іншої справи № 910/21573/21 суми гарантійного зобов`язання;

дослідивши у судовому засіданні оригінал договору поруки № 2018/20-ГВ-П від 07.02.2020, суд зазначив про відсутність у нього сумнівів в частині справжності підписів учасників;

позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір поруки №2018/20-ГВ-П від 07.02.2020 укладено іншою особою та без його волевиявлення на вчинення даного правочину;

щодо клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, суд виснував, що задоволення цього клопотання з урахуванням предмета та підстав позову, обраних позивачем, не зможе вплинути на вирішення справи по суті.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 04.07.2023 у справі № 910/4862/23, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, судом першої інстанції не враховано та не здійснено належного дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, наданих позивачем, що стосуються необізності позивача про укладання договору поруки, відсутності волевиявлення позивача на вчинення спірних правочинів (договору поруки та додаткової угоди до нього), суд надав перевагу тільки твердженням відповідача без призначення судової почеркознавчої експертизи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І.П., судді Демидова А.М., Владимиренко С.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду міста Києва від 04.07.2023 у справі № 910/4862/23 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15.11.2023.

У зв`язку з перебуванням суддів Владимиренко С.В. та Демидової А.М. на навчанні в Національній школі суддів України у період з 13.11.23 по 17.11.2023 телефонограмами від 13.11.2023 було повідомлено учасників справи про те, що судове засідання, призначене на 15.11.2023, не відбудеться, повідомлено дату, час і місце наступного судового засідання - 04.12.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 розгляд справи відкладено на 24.01.2024 та продовжено строк її розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2024 за клопотанням АТ "Банк інвестицій та заощаджень" розгляд справи постановлено здійснювати в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 за заявою ОСОБА_1 зупинено апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на рішення господарського суду міста Києва від 04.07.2023 у справі №910/4862/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/21573/21 та оприлюднення його повного тексту; зобов`язано учасників справи повідомити Північний апеляційний господарський суд про усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі № 910/4862/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2024 за клопотанням позивача поновлено апеляційне провадження у справі № 910/4862/23 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 05.02.2025.

У судовому засіданні 05.02.2025 у режимі відеоконференції взяв участь представник АТ "Банк інвестицій та заощаджень", який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 та ТОВ "Інтертрейдплюс" явку своїх представників у судове засідання 05.02.2025 не забезпечили. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

До матеріалів справи залучені копії договору поруки № 2018/20-ГВ-П від 07.02.2020 та додаткової угоди № 1 від 12.02.2020 між ОСОБА_1 (поручитель) та АТ "Банк інвестицій та заощаджень" (кредитор/гарант).

В пункті 1.1. договору поруки у редакції додаткової угоди № 1 до нього від 12.02.2020 зазначено, що згідно з цим договором поручитель поручається перед кредитором/гарантом за належне виконання ТОВ "Інтертрейдплюс" взятих на себе зобов`язань, що витікають з договору про надання банківської гарантії № 2018/20-ГВ від 07.02.2020, укладеного між кредитором/гарантом та боржником/принципалом, а саме: протягом 2 (двох) банківських днів з моменту сплати кредитором/гарантом грошових коштів за банківською гарантією №2018/20-ГВ від 12.02.2020 забезпечення процедури закупівлі "2018/20-ГВ на вимогу бенефіціара (або на виконання рішення суду), та отримання від кредитора/гаранта відповідної вимоги, відшкодувати кредитору/гаранту в повному обсязі всі витрати (включаючи, але не обмежуючись наступними): а) суми, фактично сплачені кредитором/гарантом бенефіціару в порядку та у випадках, передбачених гарантією, в межах загальної суми відповідальності кредитора/гаранта за гарантією, що складає 1 099 216,96 грн; б) збитки, включаючи реальні збитки, упущену вигоду та збитки від інфляційних процесів; в) судові витрати, понесені кредитором/гарантом за гарантією.

В межах розгляду цієї справи вирішується спір щодо недійсності договору поруки № 2018/20-ГВ-П від 07.02.2020, який, серед іншого, аргументовано непідписанням договору поруки позивачем - ОСОБА_1 .

Отже спірним питанням в даних правовідносинах стало те чи був фактично укладений договір договору поруки № 2018/20-ГВ-П від 07.02.2020 між сторонами.

Колегією суддів було встановлено, що Північним апеляційним апеляційним господарським судом у справі № 910/21573/21 розглядався спір між тими самими сторонами про солідарне стягнення 1 099 216,96 грн гарантійного зобов`язання, зокрема, на підставі договору поруки № 2018/20-ГВ-П від 07.02.2020 та додаткової угоди № 1 від 12.02.2020.

У межах розгляду справи № 910/21573/21 було призначено судову почеркознавчу експертизу з метою з`ясування питання щодо того, чи належить підпис у договорі про надання банківської гарантії №2018/20-ГВ та у додатковій угоді №1 від 12.02.2020, у договорі поруки №2018/20-ГВ-П від 07.02.2020 та у додатковій угоді №1 від 12.02.2020 - ОСОБА_1 .

Оскільки з`ясування волевиявлення позивача на укладення договору поруки №2018/20-ГВ-П від 07.02.2020 шляхом його особистого скріплення власним підписом має істотне значення для вирішення спору у цій справі, судом апеляційної інстанції за заявою ОСОБА_1 було зупинено апеляційне провадження у цій справі № 910/4862/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/21573/21 та оприлюднення його повного тексту.

29.10.2024 Північний апеляційний господарський суд (у складі колегії суддів: головуючої Тищенко А. І., суддів Михальскої Ю.Б., Іоннікової І. А.) прийняв постанову (повний текст підписаний 03.12.2024), відповідно до резолютивної частини якої: задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 ; рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2023 у справі №910/21573/21 скасовано частково; резолютивну частину рішення викладено у такій редакції:

"Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертрейдплюс" (ідентифікаційний код 33585153; 03056, м. Київ, провулок Індустріальний, будинок 23) на користь Акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" (ідентифікаційний код 33995095; 04119, м. Київ, вулиця Юрія Іллєнка, 83-Д) 1 099 216, 96 грн. гарантійного зобов`язання, 16 488, 25 грн. судового збору за подання позову.

Видати наказ.

В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити."

Північний апеляційний господарський суд у справі № 910/21573/21 на підставі висновку експерта КНДІСЕ № 1711/24-32 від 13.09.2024 встановив, що ОСОБА_1 не підписував договір поруки № 2018/20-ГВ-п від 07.02.2020 та додаткову угоду №1 від 12.02.2020 до нього. Так, згідно з цим висновком судової почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_1 у графі "Директор" та у рядку "__Принципал" на кожному аркуші договору про надання Банківської гарантії №2018/20-ГВ; у графі "Директор" у додатковій угоді №1 від 12.02.2020 до договору про надання Банківської гарантії №2018/20-ЕВ від 07.02.2020; у графі " ОСОБА_1 " та у рядку "Поручитель__" на кожному аркуші договору поруки № 2018/20-ГВ-п від 07.02.2020; у графі " ОСОБА_1 " у додатковій угоді №1 від 12.02.2020 до договору поруки №20.18/20-:ГВ-п від 07.02.2020, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції у справі № 910/21573/21 дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення заборгованості за договором про надання банківської гарантії № 2018/20-ГВ з ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (стаття 553 ЦК України).

Згідно зі статтею 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку поруки) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.

Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.

Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.

Натомість, у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.

Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.

В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України).

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.

Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.

Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.

Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

Наведені правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17, які колегія суддів враховує у вирішенні даного спору.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

При цьому, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що в контексті цієї справи наявний спір про захист права, яке позивач вважає порушеним, а тому в цьому випадку, з огляду на заперечення позивачем самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований під час вирішення спору шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Згідно статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Частиною першою статті 99 ГПК України встановлено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, який відповідно до частини третьої статті 2 ГПК України належить до фундаментальних засад господарського судочинства, передбачає, що у разі спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бехеер проти Нідерландів" від 27.10.1993).

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанцції не спростовано, що для з`ясування обставин щодо укладеності договору поруки, що мають значення для справи та на які посилається позивач, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

При цьому, встановлення обставин щодо підписання або непідписання ОСОБА_1 спірного договору поруки має визначальне значення для захисту прав і законних інтересів позивача.

Експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Дульський проти України" (заява №61679/00 від 01 червня 2006 року).

Чинне законодавство не надає суду права відмовити у призначенні судової експертизи, про яку клопочуться учасники судового процесу, за тим мотивом, що у складі суду є особи, які мають достатні для з`ясування відповідних питань спеціальні знання.

В оскарженому рішенні судом першої інстанцції не зазначено про наявність будь - яких інших засобів доказування, аніж проведення судової експертизи, які б на думку суду могли підтверджувати обставини, на які посилається позивач.

В той же час, висновок суду першої інстанції про те, що задоволення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, з урахуванням предмета та підстав позову, обраних позивачем, не зможе вплинути на вирішення справи по суті, є помилковим.

У справі "Салов проти України" (пункт 89 рішення Європейського суду з прав людини від 06.09.2005, заява № 65518/01) наголошується, що згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні містити достатні мотиви, на яких вони ґрунтуються, для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, заява № 49684/99).

Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Kraska v. Switzerland" від 19.04.1993).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).

Правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (пункт 24 рішення ЄСПЛ у справі "De Cubber v. Belgium" від 26.10.1984, заява № 9186/80; пункт 45 рішення ЄСПЛ у справі "Castillo Algar v. Spain" від 28.10.1998).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

Однак, вказані вимоги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення були дотримані в неповній мірі.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права - статей 86, 99 ГПК України, не застосовано норми матеріального права - статті 1 Закону України "Про судову експертизу", з огляду на що, суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи у цій справі.

З метою усунення неповноти з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають істотне значення для її вирішення, колегією суддів було вирішено за клопотанням позивача зупинити апеляційний перегляд даної справи до набрання судовим рішенням апеляційного суду у справі № 910/21573/21, у якій роглядався спір між тими самими сторонами про солідарне стягнення 1 099 216,96 грн гарантійного зобов`язання (зокрема, на підставі договору поруки № 2018/20-ГВ-П від 07.02.2020 та додаткової угоди № 1 від 12.02.2020), оскільки у межах розгляду зазначеної справи було призначено судову почеркознавчу експертизу з метою з`ясування, зокрема, питання щодо того, чи належить підпис у договорі поруки №2018/20-ГВ-П від 07.02.2020 та у додатковій угоді №1 від 12.02.2020 - ОСОБА_1 (ухвала Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2023 у справі № 910/21573/21).

На підставі висновку експерта КНДІСЕ № 1711/24-32 від 29.10.2024 Північний апеляційний господарський суд у справі № 910/21573/21 встановив, що ОСОБА_1 не підписував договір поруки № 2018/20-ГВ-п від 07.02.2020 та додаткову угоду №1 від 12.02.2020 до нього. Так, згідно із зазначеним висновком судової почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_1 у графі "Директор" та у рядку "__Принципал" на кожному аркуші договору про надання Банківської гарантії №2018/20-ГВ; у графі "Директор" у додатковій угоді №1 від 12.02.2020 до договору про надання Банківської гарантії №2018/20-ЕВ від 07.02.2020; у графі " ОСОБА_1 " та у рядку "Поручитель__" на кожному аркуші договору поруки № 2018/20-ГВ-п від 07.02.2020; у графі " ОСОБА_1 " у додатковій угоді №1 від 12.02.2020 до договору поруки №20.18/20-:ГВ-п від 07.02.2020, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Обставини, встановлені постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2024 у справі № 910/21573/21 щодо непідписання ОСОБА_1 спірного договору поруки мають преюдиційне значення для справи, що переглядається (ч. 4 ст. 75 ГПК України).

Отже, враховуючи неукладеність спірного договору поруки (що не свідчить про його недійсність) у задоволенні позову про визнання недійсним договору поруки №2018/20-ГВ-П від 07.02.2020 у цій справі слід відмовити.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з мотивів, викладених у цій постанові, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в порядку статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 04.07.2023 у справі №910/4862/23 залишити без змін з мотивів, викладених у даній постанові.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена - 10.02.2025.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді А.М. Демидова

С.В. Владимиренко