УХВАЛА

11 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 918/121/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,

перевіривши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 (головуючий суддя Мельник О. В., судді Олексюк Г. Є., Петухов М. Г.)

за заявою ОСОБА_1

про ухвалення додаткового рішення

у справі № 918/121/24

за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради

до 1) ОСОБА_1 і 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро Груп»

про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

08.07.2024 рішенням Господарського суду Рівненської області позовні вимоги задоволено повністю.

10.12.2024 постановою Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2024 задоволено частково, рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2024 скасовано, а провадження у справі № 918/121/24 закрито.

17.12.2024 ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду заяву Здолбунівської окружної прокуратури про направлення справи № 918/121/24 за встановленою юрисдикцією задоволено, справу передано до Здолбунівського районного суду Рівненської області.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 918/121/24, в якій заявниця просила апеляційний суд стягнути з Рівненської обласної прокуратури на її користь судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме сплачений судовий збір у розмірі 7 267,20 грн.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказала, що апеляційний суд у постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2024 не вирішив питання про судові витрати.

09.01.2025 ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 918/121/24.

22.01.2025 ОСОБА_1 подала до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 у справі № 918/121/24.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2025 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 у справі № 918/121/24 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

Згідно з приписами частини першої статті 304 Господарського процесуального кодексу України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 287 цього Кодексу.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

З поданої касаційної скарги вбачається, що предметом касаційного оскарження є ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2025, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 918/121/24.

В оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції встановив, що за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2024 ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 7 267,20 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що за результатами розгляду вищевказаної апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове її задоволення, скасування рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2024 і закриття провадження у справі № 918/121/24 на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною четвертою статті 278 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 цього Кодексу, суд за заявою позивача постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

Також, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 760/30077/19, колегія суддів зазначила, що Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові, дійшла висновку, що при закритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (у даній справі аналогічна норма - пункт 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України) (за наявності заяви позивача про направлення справи для продовження розгляду за встановленою юрисдикцією) розгляд такої справи не закінчується, а продовжується компетентним судом, за результатом якого буде ухвалено кінцеве рішення по суті і відповідно, буде здійснено розподіл судових витрат.

Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції також мотивована тим, що з огляду на те, що у даній справі Здолбунівською окружною прокуратурою було подано заяву про направлення справи № 918/121/24 за встановленою юрисдикцією, закриття провадження у справі з направленням її для продовження розгляду судом належної юрисдикції не припиняє її судовий розгляд. Тому, питання щодо остаточного розподілу (повернення) судових витрат має бути вирішене судом встановленої юрисдикції, у провадженні якого розглядається справа по суті.

Отже, враховуючи, що справа № 918/121/24, судовий розгляд якої ще не закінчений по суті, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2024 була передана за встановленою юрисдикцією до Здолбунівського районного суду Рівненської області, у апеляційного суду відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат, зокрема стягнення з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 7 267,20 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Крім того, колегія суддів зазначає, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 760/30077/19, Суд відмовив у задоволенні клопотань відповідачів у поверненні судового збору за подання апеляційної та касаційних скарг, чим доводи скаржниці про зворотне спростовується викладеним у постанові.

З урахуванням вищенаведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку, що правильне застосовування норми права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Також, що статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначається забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" від 20.05.2010 зазначено, що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах. Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, ЄСПЛ, § 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2018 справа "ZUBAC v. CROATIA" (№ 40160/12, ЄСПЛ, § 83) вказано що застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

Право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення (MUSHTA v. UKRAINE 8863/06, § 37, ЄСПЛ, від 18 листопада 2010 року).

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Відповідно частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 918/121/24 на підставі частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з її необґрунтованістю, оскільки правильне застосування норм права (зокрема, пункту 3 частини першої статті 244 Господарського процесуального кодексу України) є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 234, 235, 287, частиною другою статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 у справі № 918/121/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил