ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"05" лютого 2025 р.м. Одеса Справа № 916/352/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Деркач Т. Г.,

розглянувши заяву Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси про забезпечення позову за вх.№ 2-136/25 від 03.02.2025

у справі №916/352/25

за позовом: Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси (м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 89) в інтересах держави

до відповідачів:

1. Одеської міської ради (пл. Біржова, 1, м. Одеса, 65026)

2. Фізичної особи-підприємця Шиви Вадима Олександровича ( АДРЕСА_1 )

про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси звернувся з позовом до Одеської міської ради, Фізичної особи-підприємця Шиви Вадима Олександровича, в якому просить Господарський суд Одеської області:

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, площею 0,1546 га, кадастровий номер :72:001:0003 по вул. Академіка Воробйова, 1-Г у місті Одесі шляхом припинення володіння Шиви Вадима Олександровича (РНОКПП НОМЕР_1 ) правом приватної власності на нежитлові будівлі площею 624, 3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкту нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10);

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні, земельною ділянкою площею 0,1546 га кадастровий номер :72:001:0003 по АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання Шиви Вадима Олександровича (РНОКПП НОМЕР_1 ) за власний рахунок привести її до попереднього стану шляхом приведення самочинного реконструйованого об`єкту до попередньої конфігурації та площі у відповідності до технічного паспорту виготовленого 22.01.2016 ФОП Кірющенко С.М., шляхом знесення адміністративної будівлі літ. А1 площею 118, 1 кв.м та складу літ. Б1 площею 84, 4 кв. м по АДРЕСА_2 , які відображені у технічному паспорті від 12.02.2018, виготовленого ТОВ «Бюро консалт»;

- визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 21.02.2024 № 1952-VIII від 21.02.2024 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 1546 га, кадастровий номер :72:001:0003, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та надання її в оренду Фізичній особі-підприємцю Шиві Вадиму Олександровичу»;

- визнати недійсним договір оренди землі, укладений 28.05.2024 між Одеською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Шивою Вадимом Олександровичем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 971 щодо користування земельною ділянкою з кадастровим номером :72:001:0003, площею 0, 1546 га, за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 1-Г;

- припинити речове право оренди Фізичною особи-підприємця Шиви Вадима Олександровича (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером :72:001:0003, площею 0, 1546 га, за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 1-Г (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки (номер запису про інше речове право: 73361760 від 28.05.2024);

- зобов`язати Фізичну особу-підприємця Шиву Вадима Олександровича (РНОКПП НОМЕР_2 ) повернути територіальній громаді міста Одеси земельну ділянку площею 0,1546 га, за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 1-Г (кадастровий номер :72:001:0003) у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому ФОП Шива В.О. одержав її в оренду;

- судові витрати покласти на відповідачів, стягнувши їх на користь Одеської обласної прокуратури (юридична та поштова адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, тел. 7319800, код отримувача за ; рахунок отримувача: UA0000564; банк отримувача: Держказначейська служба України, м. Київ; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101).

Позовні вимоги обґрунтовані посиланнями на те, що будучи обізнаною про відсутність законних прав на нерухоме майно у ФОП Шиви В. О., яке збудовано самочинно, Одеська міська рада, всупереч інтересам держави та територіальної громади, в порушення вимог ст. ст. 328, 376 Цивільного кодексу України, надала на підставі оспорюваного рішення ФОП Шиві В. О. в оренду земельну ділянку площею 0,1546 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:001:0003), що більш як у 5 разів перевищує площу забудованої земельної ділянки (згідно проєкту землеустрою та правовстановлюючих документів) під будівлями землекористувача, чим порушила вимоги ст. ст. 116, 124, 134 Земельного кодексу України.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт зареєстровано 14.02.2018 на підставі технічного паспорту від 12.02.2028.

Рішення Одеської міської ради № 1952-VIII «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 1546 га, кадастровий номер :72:001:0003, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та надання її в оренду Фізичній особі-підприємцю Шиві Вадиму Олександровичу» прийнято від 21.02.2024.

Прокурор вказує, що зазначені у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про речове право на об`єкт нерухомого майна, у складі якого наявні такі складові частини нерухомого майна як адміністративна будівля літ. А1 та склад літ. Б є недостовірними, оскільки Шива В.О. не набув і не міг набути право власності на ці об`єкти з огляду на приписи ст. 376 Цивільного кодексу України. Тому, на момент затвердження Одеською міською радою проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 1546 га, кадастровий номер :72:001:0003, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , Шива В. О., не був власником складових частин об`єкту нерухомого майна, таких як адміністративна будівля літ. А1 та склад літ. Б1 та не мав права отримати земельну ділянку під цими об`єктами поза процедурою земельних торгів у зв`язку з набуттям права власності на вказані складові частини об`єкту нерухомого майна.

Таким чином, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, в силу положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого об`єкта як самочинного. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/279/13.

Вказане унеможливлює набуття ФОП Шивою В.О. земельної ділянки в оренду під цими об`єктами у неконкурентний спосіб на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 134 Земельного Кодексу України. У такому випадку підлягають застосуванню загальні правила ст. 135 Земельного кодексу України про проведення земельних торгів у формі аукціону для отримання земельної ділянки в оренду. Проте, торгів щодо передачі земельної ділянки в оренду не було, а ФОП Шива В.О. діяв недобросовісно, достовірно знаючи про відсутність законних підстав для набуття права власності на самочинно збудований об`єкт та отримання у зв`язку з цим в оренду земельної ділянки поза конкурсом.

Разом з позовною заявою господарським судом одержано заяву про забезпечення позову за вх.№2-136/25 від 03.02.2025, в якій Заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси просить суд:

- вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить відповідачу Шиві Вадиму Олександровичу, а саме: нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 624, 3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту 101).

- до набрання рішенням законної сили у справі заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 624, 3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту 101).

Заяву обґрунтовано такими обставинами.

Внаслідок державної реєстрації Шивою В. О. права власності на нежитлові будівлі та споруди загальною площею 624, 3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , власник землі територіальна громада міста Одеси позбавлена права на користування та розпорядження змеленою ділянкою за вказаною адресою.

Реєстрація права власності на зазначені будівлі та споруди проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127.

Порушення інтересів держави полягає у порушенні земельного законодавства та порушенні порядку здійснення державної реєстрації права власності на будівлі. Частину земельної ділянки (141, 8 квадратних метрів по першому поверху) комунальної власності із кадастровим номером :72:001:0003, яка передана в оренду ФОП Шиві В. О., займають самочинно збудовані ФОП Шивою В.О. будівлі та споруди. Крім того, державна реєстрація нерухомого майна на комунальній земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі - територіальної громади міста.

Державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за Шивою В.О., у разі відсутності забезпечення позову, дає право останньому вільно ним розпоряджатися, у тому числі, відчужувати його третім особам (як фізичним, так і юридичним), що в подальшому призведе до нових звернень власників на отримання земельної ділянки в порядку ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України, у зв`язку з набуттям права власності на майно. У такому разі, для належного захисту та поновлення порушених прав, позивач буде змушений вживати додаткових заходів, зокрема вирішувати питання щодо збільшення позовних вимог, заміни неналежного відповідача у справі, що згідно вимог чинного законодавства можливо лише на стадії підготовчого провадження.

Накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а також заборона ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкту нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки об`єкт нерухомості залишається у володінні відповідача, а можливість розпоряджатися вказаним майном обмежується на певний час, отже має тимчасовий характер та є лише збереженням існуючого становища до розгляду цієї справи по суті.

Щодо зустрічного забезпечення, то позивач вважає, що пропозиції щодо зустрічного позову відсутні.

Розглянувши вказану заяву про забезпечення позову, господарський суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із частиною 1 статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Статтею 136 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 138 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Отже, законодавець дозволяє суду забезпечити існуючий позов не тільки з мотивів неможливості чи ускладнення виконання рішення суду, але й у зв`язку з неможливістю чи ускладненням ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу приписів частини 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

За змістом статті 136 ГПК України у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між певним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову чи забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 922/599/19).

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Водночас Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 зауважено, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Предметом позову у цій справі є вимоги немайнового характеру, а відтак в даному випадку має застосовуватись та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких ним подано позов до суду. Має також досліджуватись, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Подібний правовий висновок викладено у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 .

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини", заява № 32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

Згідно з висновком Верховного Суду у Постанові від 04.05.2023 по справі №916/3710/22, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

За змістом наведеного припису, якщо на розміщений на земельній ділянці об`єкт особа не має права власності, то підстави для застосування неконкурентних засад продажу цієї ділянки відсутні безвідносно до того, чи є цей об`єкт об`єктом незавершеного будівництва, чи завершеним об`єктом нерухомого майна, зданим в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №923/196/20.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частини 1 статті 376 ЦК України).

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України).

За змістом частини 3 цієї статті за умови подальшого надання особі у встановленому порядку земельної ділянки під уже збудоване на цій ділянці (що на час будівництва не була відведена для такої мети) нерухоме майно, суд може визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.

Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18, від 20.07.2022 у справі №923/196/20.

Разом із цим, відповідно до частини 3 статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.

За частиною 1 статті 337 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Отже, встановлення правового статусу нерухомого майна (самочинне/правомірне будівництво) матиме важливе значення для вирішення справи по суті, визначатиме правову долю вказаного об`єкта нерухомого майна та правомірність отримання у користування земельної ділянки, на якій розташований вказаний об`єкт будівництва.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Враховуючи те, що площа нерухомого майна, як одна з його характеристик, що покладена в основу позову та підлягає встановленню під час розгляду справи по суті, що розташоване на вищезазначених землях комунальної власності, може бути збільшена чи зменшена, суд вважає обґрунтованою вимогу Прокурора в частині накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Крім цього, об`єкт нерухомого майна, відомості про яке внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, може бути відчужений на користь третьої особи, зокрема й на користь фізичної особи, колегія суддів погоджується з доводами Прокурора щодо необхідності накладення заборони вчиняти будь-які дії державною реєстрацією речових прав.

Також судом враховано, що можливість відчуження відповідачем спірного об`єкта нерухомості на користь третіх осіб необмежену кількість разів, що в результаті може призвести до неправомірного затягування судового процесу та ускладнення захисту порушеного права в строки, передбачені процесуальним законом.

Таким чином, господарський суд погоджується з аргументами Прокурора, що у випадку невжиття вищезазначених заходів забезпечення позову, рішення суду не виконає свою правову роль та не призведе до захисту та відновлення порушеного права.

Забезпечення позову в обраний позивачем спосіб пов`язано з забезпеченням можливості поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів в разі задоволення позову, а обрані заходи є адекватними змісту права позивача, про яке заявлено захист і не виходять за його межі, а також базується на обґрунтованих припущеннях.

Відповідно до частин 5, 6 статті 140 ГПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги наведе, вжиття зазначених вище заходів забезпечення у сукупності є адекватним змісту порушеного права власності територіальної громади на майно, на відновлення якого відповідний позов, та, за умови його задоволення, не створить труднощів при виконанні рішення суду.

Щодо зустрічного забезпечення, то законом не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (ч. 1 ст. 141 ГПК України), відповідна вимога лише може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову.

Керуючись ст. 136, ст. 137, ст. 140, ст. 234 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Заяву Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси про забезпечення позову за вх.№ 2-136/25 від 03.02.2025 у справі №916/352/25 задовольнити.

2. Вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 624, 3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту 101).

3. До набрання рішенням законної сили у справі заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 624, 3 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 1-Г (реєстраційний номер об`єкту 101).

Стягувачем за цією ухвалою є: Суворовська окружна прокуратура міста Одеси (м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 89, ідентифікаційний код ).

Боржником за цією ухвалою є: Фізична особа-підприємець Шива Вадим Олександрович ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складання повної ухвали.

Повну ухвалу складено 05.02.2025.

Суддя Деркач Тетяна Григорівна