ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2025м. ХарківСправа № 922/5244/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Колесніченко О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, м. Харків
до Харківської міської ради, м. Харків , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків , Фізичної особи ОСОБА_2, м. Харків , Товариства з обмеженою відповідальністю "Екватор 2022", м. Харків
про скасування рішення, визнання недійсним договору, витребування майна
за участю представників учасників справи:

прокурора - Калерії ТКАЧЕНКО;

відповідача (ХМР) - Ігоря ВАСИЛЕНКА;

відповідача (Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради) - Ігоря ВАСИЛЕНКА;

відповідача (ФО ОСОБА_2) - не з`явився;

відповідача (ТОВ "Екватор") - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до 1. Харківської міської ради, 2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, 3. Фізичної особи ОСОБА_1 , 4. Фізичної особи ОСОБА_2 , згідно якої просив суд:

- визнати незаконним та скасувати п.82 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2017 №283/16;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05.07.2018 №5597-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, м. Харків, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. (реєстровий №1035);

- припинити право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1 зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.19 р. № 1304 (номер запису про право власності: 33500813 від 02.10.19) та на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1, зареєстроване на підставі договору дарування від 02.10.2019 №1306 (номер запису про право власності 33500892 від 02.10.19);

- витребувати у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади нежитлові приміщення 2-го поверху №13-:-16 площею 127,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місця спільного користування №1 площею 10,1 кв.м., що складає 4,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), загальною площею 132,5 кв.м. в нежитловій будівлі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

- судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Ухвалою суду від 24.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №922/5244/21. Ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.09.2024 було задоволено клопотання прокурора про заміну неналежного відповідача.

Замінено неналежного відповідача у справі №922/5244/21 ОСОБА_1 на належного відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Екватор 2022" (, 61051, Харківська обл., місто Харків, вул. Артилерійська,22).

Заяву прокурора про зміну предмету позову було задоволено ухвалою суду від 17.09.2024 (том 2 а.с. №208-212). Розгляд справи ухвалено здійснювати з урахуванням нового предмету позову, а саме прохальну частину позовної заяви прокурор просив викласти в такій редакції (том 2 а.с. № 181-184):

- визнати незаконним та скасувати п. 82 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05.07.2018 № 5597-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1035;

- витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКВАТОР 2022" () на користь Харківської міської територіальної громади нежитлові приміщення 2-го поверху № 13-:-16 площею 127,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місця спільного користування № І площею 10,1 кв.м., що складає 4,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), загальною площею 132,5 кв.м. в нежитловій будівлі розташованій за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-2";

- судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

14.02.2022 до суду від відповідача Харківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву (том 1 а.с. №143-151), в якому відповідач проти позову заперечує у повному обсязі та просить суд відмовити у його задоволенні. Зокрема, в обґрунтування заперечень вказує на те, що нежитлові приміщення другого поверху № 13-:-16 площею 127,6 кв. м та 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місця спільного користування приміщення № 1 площею 10, 1 кв. м, що складає 4,9 кв. м, загальною площею 132,5 кв. м в нежитловій будівлі літ. "А-2", по АДРЕСА_1 належать до обєктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова. Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється в тому числі шляхом викупу. Статтею 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачено, що викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Відповідно до ст. 289 Господарського кодексу України орендар має право на викуп об`єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди. Згідно з ч. 2 ст. 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання. Положенням п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств" встановлено, що приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. З огляду на відсутність внесення змін до ч. 1 ст.289 ГК України, ч.2 ст.777 ЦК України (правило щодо обов`язку внесення яких, за умови регулювання відносин інакше, по-іншому, встановлено ч.2 ст.4 ЦК України), та за відсутності будь-яких застережень у законі, при прийнятті Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств", вказане положення закону (п.1 ч. 1 ст.18-2) не суперечить, не скасовує не звужує обсягу (змісту) та не регулює по іншому відносини з приватизації орендованого нерухомого майна, що встановлено ч.1 ст.289 Господарського кодексу України, якою врегульовано відносини щодо викупу (приватизації) об`єкта оренди і встановлено, що орендар має право на викуп об`єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди, та ч.2 ст.777 Цивільного кодексу України, відповідно до якої наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Таким чином, на переконання відповідача, положенням п.1 ч. 1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств" встановлено додаткову підставу (поліпшення орендованого майна) яка надає право застосувати викуп орендованого майна, якого до цього не існувало. При цьому, вказана норма не скасовує та не змінює право орендатора на викуп орендованого майна, яке передбачено договором оренди.

Тобто, нормативно-правовими актами встановлено наступні самостійні, не пов`язані між собою, підстави для викупу орендованого майна орендарем:

1) за умови що право викупу передбачено договором оренди,

2) за умови поліпшення орендарем за власні кошти орендованого майна за згоди орендодавця, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

При здійсненні відчуження комунальної власності шляхом викупу орендарем виконавчі органи Харківської міської ради діяли відповідно положень статті 289 Господарського кодексу України та частини 2 статті 777 Цивільного кодексу України. Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" не обмежуються повноваження органів місцевого самоврядування у сфері приватизації комунального майна, встановлені Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

На думку відповідача, при проведенні процедури приватизації та прийнятті рішення Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Харківська міська рада діяли в межах своїх повноважень, відповідно до Цивільного кодексу України. Господарського кодексу України, Законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням Харківської міської ради від 21.06.2017 №691/17. Отже, відповідач вважає, що Харківською міською радою та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради повністю дотримано спосіб та порядок проведення процедури приватизації нежитлових приміщень.

Крім того, відповідач зазначає, що коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. У цьому випадку відсутні підстави для витребування майна. Відповідач вказує, що Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова не є власником вищезазначеного майна, а стаття 388 ЦК України передбачає можливість саме власником витребування майна для захисту своїх прав та інтересів. Отже, фактичні обставини справи свідчать про неможливість застосування у справі витребування майна від належного набувача та реалізації частини першої статті 388 ЦК України.

Також, відповідач зауважує, що позовні вимоги щодо визнання незаконним пункту рішення та визнання недійсним договору купівлі - продажу є неефективними, адже дане рішення та правочин є реалізованими та такими, що вичерпали свою дію, а дії щодо їх оскарження не призведуть до поновлення порушених прав.

21.02.2022 до суду від прокурора надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (том 1 а.с. №180-187), де він зазначає, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, відповідне рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства.

23.02.2022 до суду від відповідача Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву (том 1 а.с. №194-202), в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Зокрема, Управління комунального майна та приватизації ДКМ ХМР підтримує позицію Харківської міської ради.

22.11.2024 відповідачем ТОВ "Екватор 2022" до суду був поданий відзив на позовну заяву (том 3 а.с. №25-30) (в електронному суді документ сформовано 21.11.24), в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. Зокрема, представник відповідача ТОВ "Екватор 2022" вказує на те, що ТОВ "Екватор 2022" набуло право власності на нежитлові приміщення на законних підставах та є добросовісним набувачем, а тому вимоги про витребування з його володіння спірних нежитлових приміщень є незаконними та необґрунтованими.

25.11.2024 від прокурора надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначає, що необхідні для виявлення порушень норм законодавства документи прокурором отримано на підставі ухвали слідчого судді від 06.02.2019, тобто саме з цього часу прокурор здобув докази на підтвердження своєї правової позиції у спорі, а отже набув можливість звернутися з відповідним позовом до суду за захистом порушеного права. Щодо добросовісності відповідача прокурор зазначає, що вибуття майна з володіння власника поза його волею дає право власнику витребувати це майно від добросовісного набувача (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Як наслідок, вбачаються усі правові підстави для витребування спірного майна у його останнього власника ТОВ "ЕКВАТОР 2022".

Також, відповідачами (Управлінням комунального майна та приватизації ДКМ ХМР, Харківською міською радою та ТОВ "Екватор 2022") було заявлено про застосування строків позовної давності.

Так, ХМР зауважує, що відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 30 Закону № 2269 строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці. Останнім днем тримісячного строку позовної давності було: з моменту укладення договору купівлі-продажу 05.10.2018; якщо рахувати з моменту підписання акту приймання-передачі від 09.07.2018 - 09.10.2018; якщо рахувати з моменту наказів Управління від 26.07.2018 № 322 та від 31.07.2018 № 436 - 26.10.2018 та 31.10.2018 відповідно. В той же час позовна заява подана до суду першої інстанції в грудні 2021 року, тобто через суттєво більший термін після спливу строку позовної давності.

Прокурор заперечує проти заяви щодо застосування строку позовної давності та вказує, що в ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 у справі № 639/687/19 в Управлінні ХМР проведено вилучення ряду приватизаційних справ, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень в тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень 2-го поверху № 13-:-16 площею 127,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місця спільного користування № І площею 10,1 кв.м., що складає 4,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-2". Оскільки прокурор не є учасником спірних правовідносин, а зміст оскаржуваного рішення Харківської міської ради (а саме висновок про проведення відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу) безпосередньо не свідчить про наявність порушень прав та інтересів територіальної громади, прокурором строк позовної давності не пропущено, порушене право держави та територіальної громади міста Харкова підлягає захисту у судовому порядку. Отже, порушення, які свідчать про незаконність набуття ФО-П ОСОБА_2 нежитлових приміщень, прокурором виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000002 доказів - приватизаційної справи, у зв`язку з чим позовну давність не пропущено.

У судовому засіданні 27.01.2025 прокурор підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні 27.01.2025 представник відповідачів (Управління комунального майна та приватизації ДКМ ХМР та Харківської міської ради) проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

Відповідач (ТОВ "Екватор 2022") правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, 23.01.2025 подав до суду клопотання про проведення розгляду справи без його участі, яке задоволено протокольною ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 23.01.2025.

Відповідач (ОСОБА_2) правом на участь представника у судовому засіданні не скористалася, причину неявки не повідомила. Про місце, дату та час проведення судових засідань відповідач повідомлялася належним чином, відповідно до ст.ст. 120, 121 ГПК України.

Так, з метою повідомлення відповідача (ОСОБА_2) про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суду направлялись судом рекомендованими листами з повідомленнями про вручення (з відміткою судова повістка) на адресу місця реєстрації відповідача, яка зазначена в Єдиному державному демографічному реєстрі.

Втім, ухвали суду були повернуті поштою на адресу суду із відміткою Укрпошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до ч. 7ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно ч.6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Так, відповідно до п.5 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки, зокрема, про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Зокрема, ухвала від 23.01.2025 про повідомлення ФО ОСОБА_2 про розгляд справи, призначений на 27.01.2025, вважається врученою відповідачу 20.01.2025, що підтверджується відміткою Укрпошти у довідці Укрпошти про причини повернення вищезазначеної ухвали.

Відтак, в силу пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

Крім того, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заг18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 178 ГПК України разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Отже, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника третього відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що спірне нерухоме майно належало на праві комунальної власності територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.12.2006 року, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради на підставі розпорядження Харківського міського голови від 27.11.2006 за номером №3104.

Державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради проведено 16.04.2013 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності 857631, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Як вказує прокурор у позовній заяві, Шевченківською окружною прокуратурою м. Харкова було встановлено, що Новобаварською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000002 від 04.01.2017 за ч. 2 ст. 366 КК України, за фактами службового підроблення під час оцінки та продажу комунального майна Харківською міською радою.

Під час досудового розслідування, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 в Управлінні комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради проведено вилучення ряду приватизаційних справ, в тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Вивченням зазначеної приватизаційної справи встановлено, що 11.02.2016 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень № 4148.

На підставі вказаного договору в строкове платне користування орендарю передано нежитлові підвальні приміщення 2-го поверху № 13-:16 площею 127,6 кв.м. та 1/4 частина місця спільного користування № І площею 4,9 кв.м., загальною площею 132,5 кв. м. (технічний паспорт від 09.09.2015, інвентаризаційна справа № 75844/81071), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належали до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, строком до 11.01.2019.

Додатковою угодою № 1 пункт 1.1 договору викладено в наступній редакції: "Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення 2-го поверху № 13-:-16 площею 127,6 кв.м. та 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місця спільного користування № І площею 10,1 кв.м., що складає 4,9 кв.м., загальною площею 132,5 кв.м. в нежитловій будівлі (технічний паспорт від 09.09.2015 інвентаризаційна справа № 75844/81071), (далі-майно), яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-2", та знаходиться на балансі Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради..."

У пункті 3.1. вказаного договору оренди зазначено, що вартість об`єкту оренди складає 571800 грн., без ПДВ станом на 29.09.2015.

Відповідно до умов договору оренди орендар зобов`язаний: змінювати стан орендованого майна виключно за письмовою згодою орендодавця (п. 4.7.). Здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою орендодавця. За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством. Здійснювати реконструкцію орендованого майна за письмовою згодою орендодавця за свій рахунок за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством (п. 4.8.).

Актом прийому-передачі від 11.02.2016 майно, зазначене у договорі оренди, передано орендарю.

Орендар звернувся до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради з листом від 01.06.2016 про надання дозволу на приватизацію орендованого майна.

При цьому, до вказаного листа не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію.

Рішенням 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 06.07.2016 №283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком - переліком об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу).

Пунктом 82 вказаного переліку передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу Орендарем - ФОП ОСОБА_2 підлягають: нежитлові приміщення другого поверху в нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-2", площею 132,5 кв.м.

Орендарем 14.07.2016 до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради подано заяву № 3347 про приватизацію орендованого майна.

На підставі заяви орендаря від 29.12.2017 Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради 29.12.2017 направлено лист № 19268 ТОВ "ЄВРОМАРКЕТ", як суб`єкту оціночної діяльності, з пропозицією провести оцінку майна, з метою визначення вартості об`єкта для приватизації шляхом викупу.

ТОВ "ЄВРОМАРКЕТ" 03.01.2018 складено звіт про оцінку, відповідно до якого вартість зазначеного майна склала 383751 грн., без ПДВ., тобто менше, аніж вартість об`єкту згідно договору оренди.

Вивченням вказаного звіту встановлено, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, в тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні.

05.07.2018 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Xaрківської міської ради та ФОП ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № 5597-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1035, на підставі якого шляхом викупу за 460501,20 грн. з ПДВ у власність ФОП ОСОБА_2 перейшло все майно, яке було орендовано на підставі договору № 4148 від 11.02.2016, а саме: нежитлові приміщення 2-го поверху № 13-:-16 площею 127,6 кв.м. та 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місця спільного користування № І площею 10,1 кв.м., що складає 4.9 кв.м., загальною площею 132,5 кв.м. в нежитловій будівлі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . Акт прийому-передачі складений 09.07.2018.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2019 № 1304 право власності на нежитлові приміщення 2-го поверху № 13-:-16 площею 127,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та договору дарування від 02.10.2019 № 1306 право власності на 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місяця спільного користування № І площею 10,1 кв.м., що складає 4,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), розташовані в нежитловій будівлі за адресою АДРЕСА_1 , перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ). Рішення про державну реєстрацію № 33500813 від 02.10.2019 та № 33500892 від 02.10.2019.

В свою чергу, 29.01.2022 ОСОБА_1 спірне майно - нежитлові приміщення 2-го поверху № 13-:-16 площею 127,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місця спільного користування № І площею 10,1 кв.м., що складає 4,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), загальною площею 132,5 кв.м., - було внесене до статутного капіталу ТОВ "ЕКВАТОР 2022" за актами прийому-передачі від 22.01.2022 № 63,64 та від 29.01.2022 № 61,62.

Відповідно, на теперішній час, кінцевим власником спірного майна за позовом прокурора є Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКВАТОР 2022" ().

Звертаючись до суду з позовом в межах даної справи прокурор зазначає, що Харківська міська рада, всупереч вимогам Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017 - 2022 роки, незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем.

Прокурор наполягає на тому, що Харківська міська рада дійсно має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу.

При цьому, такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

У даному випадку ФОП ОСОБА_2 жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у неї в оренді не здійснила.

У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ФОП ОСОБА_2 з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.

ФОП ОСОБА_2 до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна та приватизації, не подавала документи, передбачені п.2.2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.

За таких обставин, рішення міської ради, на думку прокурора, є незаконним, таким, що суперечить положенням діючого на той час законодавства, та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу, укладений на його підставі - визнанню недійсним.

З цих підстав прокурором заявлено позов, який розглядається в межах даної справи.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 06.07.2016 №283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" прийнято на підставі законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11 (далі - Програма).

Відповідно до п. 5.4 вказаної програми продаж об`єктів групи А здійснюється відповідно до Закону "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та цієї Програми шляхом викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом.

Орендар має переважне право на викуп орендованого майна, якщо ним за згодою орендодавця здійснені за рахунок власних коштів поліпшення, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менше 25 відсотків залишкової вартості майна (будинки, споруди, приміщення) (п.5.7).

Рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 № 691/17 затверджено програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, яка діяла на момент приватизації майна.

Відповідно до п.3.3 Програми приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією програмою.

Пунктом 3.4 програми передбачено, що одним зі шляхів приватизації є викуп.

Згідно п. 12.2 Програми продаж об`єктів комунальної власності, які до набрання чинності цієї Програми включено до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, та щодо яких прийнято рішення про приватизацію, а також таких, що перебувають в процесі приватизації, здійснюється відповідно до прийнятого рішення про приватизацію з урахуванням способів продажу, передбачених цією Програмою, якщо це не суперечить п. 3.10 цієї програми.

Викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 ЦК України та ч. 1 ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація об`єкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна", що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація проводиться з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Відповідно до ч. 4 ст. З Закону України "Про приватизацію державного майна", відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно з ч.6 ст. 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна", з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано.

У відповідності з ч. 2 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна", об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.

Частиною 2 статті 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс).

Статтею 4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачено, що продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності є, відповідно, органи приватизації, створені місцевими Радами.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.

Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Надання згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень здійснюється в порядку, визначеному Фондом державного майна України або місцевою радою.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону, орендар, який виконав умови, передбачені частиною другою цієї статті, має право на приватизацію об`єкта шляхом викупу.

На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженим ФДМУ від 02.04.2012 №439.

Згідно з п.п.3.3., 7.15. Порядку, у разі коли на участь в аукціоні з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, зазначений об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу. А у разі коли на конкурс з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, такий об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта.

Відповідно до п. 8.1. Порядку, викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Згідно з п. 8.2. Порядку, ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, встановлюється на підставі результатів його оцінки.

Оцінка майна, яке підлягає приватизації проводиться відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою КМУ №1891 від 10.12.2003.

Відповідно до п. 50 Методики (в редакції від 06.09.2016), вимоги цього розділу поширюються на випадки проведення оцінки об`єктів у матеріальній формі з метою їх приватизації (окреме індивідуально визначене майно, об`єкти незавершеного будівництва, включаючи законсервовані об`єкти, об`єкти соціально-культурного призначення) як об`єктів малої приватизації, застави та інші способи відчуження відповідно до законодавства.

Згідно з п. 70 Методики, для визначення вартості об`єктів нерухомості, що приватизуються відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", у тому числі разом із земельними ділянками, на яких розташовані такі об`єкти, застосовується незалежна оцінка, яка проводиться відповідно до національних стандартів оцінки з урахуванням вимог цієї Методики та Методики оцінки земельних ділянок.

Відповідно до п. 71 Методики, вибір виду вартості об`єктів малої приватизації регулюється вимогами національних стандартів оцінки з урахуванням особливостей, визначених цією Методикою. При цьому, враховуються способи їх продажу, строк корисного використання таких об`єктів, належність їх до спеціалізованого або неспеціалізованого майна. У разі викупу об`єктів малої приватизації може визначатися їх ринкова вартість або спеціальна вартість залежно від наявності передумов їх застосування, визначених Національним стандартом № 1.

Згідно з абз. 6 п. 73 Методики, порядок оцінки орендованого нерухомого майна (майна, що надавалося у концесію), що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди (концесії), під час приватизації, встановлюється Фондом державного майна. Порядком також визначається процедура ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря (концесіонера).

Зазначений порядок встановлений ФДМУ, а саме Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затверджений наказом ФДМУ від 27.02.2004 №377.

Відповідно до п. 1.1. Порядку, цей Порядок встановлює вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення (далі - орендоване нерухоме майно), під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

Згідно з п. 2.1. Порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна (далі-ідентифікація поліпшень) є встановлення суб`єктом оціночної діяльності- суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходу, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі-поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.

Відповідно до п. 2.2. Порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають: договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти; погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо; аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря посиланням на підтверджувальні документи; довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень; інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

Отже, Харківська міська рада дійсно має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу.

При цьому, такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме: продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, у розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Тобто, викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті 11, статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

У даному випадку, ФОП ОСОБА_2 жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у неї в оренді не здійснила.

У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ФОП ОСОБА_2 з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.

ФОП ОСОБА_2 до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна, - не подавала документи, передбачені п.2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.

З огляду на таке, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність у Харківської міської ради права здійснювати приватизацію спірних нежитлових приміщень шляхом викупу.

Отже, рішення Харківської міської ради 7 сесії 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16 в частині, а саме: п. 82 додатку до рішення, - прийнято з порушенням вимог Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Оскільки уповноважений орган на захист інтересів держави в спірних правовідносинах - Харківська міська рада не захистила інтереси територіальної громади, тому прокурор правомірно звернувся з позовом як самостійний позивач та визначив Харківську міську раду співвідповідачем.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами статті 207 ГК України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України (абзац 2 частини 6 статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна").

Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5597-В-С від 05.07.2018, укладений між Управлінням комунального майна та ФОП ОСОБА_2, на підставі, зокрема, рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16, з порушенням вимог статті 18-1 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" і Закону України "Про місцеве самоврядування".

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада.

При цьому, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Харкова, як власник спірного об`єкта нерухомості, делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто, воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Відтак, здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади. Таку правову позицію наведено у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, від 15.03.2017 у справі №916/2130/15.

Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачає виникнення в орендаря права на викуп майна у разі, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення.

У даній справі, відповідачі не спростували тверджень прокурора про те, що у звітах про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заявці орендаря з проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про такі поліпшення відсутні; орендарем до органу приватизації, тобто до Управління, не подавались документи, передбачені пунктом 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.

Відтак, оскільки викуп орендованого майна ФОП ОСОБА_2 здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", зміст договору купівлі-продажу №5597-В-С від 05.07.2018 суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

При цьому, покупець, який за відсутності в нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування із заявою про приватизацію орендованого майна шляхом викупу, є недобросовісним. Наведене узгоджується з позицією об`єднаною палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 (у подібних правовідносинах).

Разом з тим, у даному випадку слід враховувати, що на час звернення прокурора з даним позовом та час розгляду справи спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2019 № 1304 та договору дарування від 02.10.2019 № 1306 перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ), рішення про державну реєстрацію № 33500813 від 02.10.2019 та № 33500892 від 02.10.2019.

В свою чергу, 29.01.2022 ОСОБА_1 спірне майно внесене до статутного капіталу ТОВ "ЕКВАТОР 2022" за актами прийому-передачі від 22.01.2022 № 63,64 та від 29.01.2022 № 61,62.

Так, прокурор просить суд у позовній заяві з урахуванням прийнятих судом змін до предмету позову (том 2 а.с. №181-184), зокрема, визнати незаконним та скасувати пункт 82 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 року №283/16.

Іншою вимогою прокурора є, зокрема, вимога з урахуванням прийнятих судом змін до предмету позову (том 2 а.с. №181-184), - про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05.07.2018 № 5597-В-С, укладеного між УКМП ДЕКМ ХМР та ФОП ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1035.

Позовні вимоги прокурора спрямовані на захист права власності територіальної громади на нерухоме майно шляхом його повернення у комунальну власність, речове право на яке на час вирішення спору зареєстровано за ТОВ "ЕКВАТОР 2022".

За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК, може застосовуватися лише в разі недоступності для позивача можливості захисту його права.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6) від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 29).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 28).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1,80-81,83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1,43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6,20-26,101,102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4,26,47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4,36)".

При цьому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 Цивільного кодексу України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України).

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Тобто, у цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.

Отже, саме задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18).

Так, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (пункт 7.9).

У пункті 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, зроблено правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20).

Під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - "суд знає закони" (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 Цивільного кодексу України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34).

При цьому, в пункті 49 постанови від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду акцентувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 (пункт 46), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52) та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/3013/19, від 02.07.2024 у справі № 906/283/22, від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 13.08.2024 у справі № 675/401/20, в яких зокрема зазначено, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, суд зазначає, що у справі, що розглядається, на час звернення прокурора з позовом, пункт 82 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 №283/16 був реалізований та вичерпав свою дію шляхом укладення договору купівлі-продажу від 05.07.2018 №5597-В-С між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_2

Отже, зважаючи на викладене, сталу судову практику, за встановлених у цій справі обставин, спрямованість заявлених позовних вимог на повернення майна територіальній громаді, заявлена вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування є неефективною, оскільки її задоволення не призведе до відновлення права, яке прокурор вважає порушеним, що є підставою для відмови в позові в цій частині.

Вищенаведене також виключає необхідність визнання недійсним в судовому порядку договору купівлі-продажу, укладеного в процесі приватизації спірного нерухомого майна. Таку правову позицію у подібних правовідносинах викладено в постановах Верховного Суду від 24.09.2024 у справі № 922/2555/21, від 15.10.2024 у справі № 922/395/22.

Відтак, оскільки прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади, то єдиною належною (зокрема ефективною) позовною вимогою є вимога про витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади. Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №922/461/22, від 10.09.2024 у справі №922/459/22, від 24.09.2024 у справі №922/2555/21, від 09.10.2024 у справі № 922/3838/21.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним і скасування пункту 82 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 №283/16, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05.07.2018 №5597-В-С, - слід відмовити з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова.

Відтак, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 92.5/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).

Так, у позовній заяві прокурор просить суд, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (том 2 а.с.№181-184), яка була прийнята ухвалою суду від 17.09.2024 року ( том 2 а.с. №208-212), крім інших заявлених вимог, витребувати у ТОВ "Екватор 2022" на користь Харківської міської територіальної громади нежитлові приміщення 2-го поверху № 13-:-16 площею 127,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місця спільного користування №І площею 10,1 кв.м., що складає 4,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), загальною площею 132,5 кв.м. в нежитловій будівлі розташованій за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-2".

Оскільки позовні вимоги прокурора спрямовані на захист права власності територіальної громади на нерухоме майно, речове право на яке на час звернення з позовом та вирішення спору зареєстровано за ТОВ "ЕКВАТОР 2022", то позовна вимога прокурора про витребування майна є віндикаційним позовом, що, в свою чергу, є належним та ефективним способом захисту прав.

Слід звернути увагу на те, що вимога прокурора про витребування у ТОВ "Екватор 2022" спірних нежитлових приміщень є самостійною вимогою, а не похідною позовною вимогою, задоволення якою залежить від іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Отже, задоволення вимоги про витребування майна не ставиться у залежність від задоволення вимоги, зокрема про визнання договору недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із статтею 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

ЦК України одним зі способів захисту порушених прав передбачено віндикацію.

Так, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20).

Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності та добросовісності такого набуття.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

У спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/73/17).

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на нерухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо нерухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на нерухоме майно накладений арешт. Виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на нерухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 06.07.2022 року у справі № 914/2618/16.

Вирішуючи питання про можливість витребування спірного майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 Цивільного кодексу України, слід перевіряти, оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.04.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).

Добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Щодо застосування положень статей 387, 388 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.

Отже, судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності набувача, що суттєво для застосування як положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

Як стверджує прокурор у позовній заяві розпорядження майном органом місцевого самоврядування не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади, тому відчужене таким чином майно підлягає поверненню на підставі статті 388 ЦК України.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.

Отже, для застосування положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є визначальним питання добросовісності або недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору.

В даному випадку судом встановлено обставини порушення відповідачем, Харківською міською радою, вимог закону про приватизацію під час прийняття оспорюваного рішення про приватизацію об`єкта оренди шляхом викупу. Зокрема, зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що орендарем - ФОП ОСОБА_2 здійснювалися будь-які поліпшення орендованих нею приміщень за договором оренди, судом встановлено незаконність пункту 82 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16, що обумовлено відсутністю передбачених пунктом 1 частини першої статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" умов здійснення приватизації шляхом викупу.

Такий висновок відповідає правовій позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

За таких обставин, оскільки договір купівлі-продажу від 05.07.2018 № 5597-В-С укладений на виконання рішення Харківської міської ради від 06.07.2016 № 283/16, яке прийнято з порушенням спеціального законодавства щодо приватизації нежитлових приміщень, тому зміст цього договору є таким, що суперечить статтям 1, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", статтям 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, свідчать про недобросовісність дій орендаря, отже, відповідач ФОП ОСОБА_2 не може вважатися добросовісним набувачем цього майна в процесі приватизації на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2018 № 5597-В-С.

Разом з тим, при дослідженні доказів у даній справі судом було встановлено, що частина спірного нерухомого майна, а саме 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місяця спільного користування № І площею 10,1 кв.м., що складає 4,9 кв.м. вибуло з власності відповідача ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02.10.2019 № 1306, а, відтак, безоплатно перейшло до ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ).

Оскільки, для застосування положень п.3 ч.1 ст.388 ЦК України є визначальним питання оплатності чи неоплатності набуття добросовісним набувачем такого майна, та враховуючи, що частина спірного майна від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 перейшла безоплатно, то суд враховує положення ст.388 ЦК України, зокрема, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Також, судом встановлено, що на укладання договору купівлі-продажу від 02.10.2019 № 1304 іншої частини спірних нежитлових приміщень між "Продавцем" ОСОБА_2 та "Покупцем" ОСОБА_1 надано згоду чоловіка "Покупця" ОСОБА_3 .

В свою чергу, 29.01.2022 ОСОБА_1 спірне майно було внесене до статутного капіталу ТОВ "ЕКВАТОР 2022" за актами прийому-передачі від 22.01.2022 № 63,64 та від 29.01.2022 № 61,62, керівником якого є ОСОБА_3 , який, водночас, являється чоловіком ОСОБА_1 (покупця спірного майна).

В свою чергу, оскільки ТОВ "ЕКВАТОР 2022" набуло право власності на спірне нерухоме майно на підставі актів приймання-передачі нерухомого майна від 22.01.2022 № 63,64 та від 29.01.2022 № 61,62 до статутного капіталу від ОСОБА_1 , яка є учасником відповідача ТОВ "ЕКВАТОР 2022", тому ТОВ "ЕКВАТОР 2022" також не може вважатися добросовісним набувачем цього майна з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Учасники товариства можуть збільшити статутний капітал товариства за рахунок додаткових вкладів учасників та/або третіх осіб за рішенням загальних зборів учасників (частина перша статті 18 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

Суд зазначає, що усі особи, які набули право участі у товаристві після його державної реєстрації, є учасниками товариства, які відповідно до статей 5, 6 Закону України " Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" наділяються відповідними правами та обов`язками, та відповідно здатністю впливати на процес прийняття рішень і діяльність цього товариства, яке здійснює підприємницьку діяльність, та відповідно є пов`язаними з таким товариством особами.

Водночас відповідно до приписів частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада.

При цьому, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Харкова як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Відтак, воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Таким чином, здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15.

Вибуття майна з володіння власника поза його волею дає право власнику витребувати це майно від добросовісного набувача (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Суд враховує також, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України).

Крім того, суд враховує, що обізнаність ТОВ "ЕКВАТОР 2022" про незаконність внесення до статутного капіталу ТОВ "ЕКВАТОР 2022" спірного нерухомого майна є безумовною, оскільки ОСОБА_3 , що прийняв спірне нерухоме майно, як внесок до статутного капіталу ТОВ "ЕКВАТОР 2022", є директором ТОВ "ЕКВАТОР 2022" та чоловіком ОСОБА_1 , яка отримала частину спірного нерухомого майна безвідплатно від ФОП ОСОБА_2 за договором дарування та передала спірне нерухоме майно як внесок до статутного капіталу ТОВ "ЕКВАТОР 2022".

Відтак, оскільки судом встановлена наявність протиправної поведінки покупця ОСОБА_2 , яка, за відсутності у неї законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу, звернулася до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій ФОП ОСОБА_2, зважаючи на укладення нею договору дарування (том 1 а.с. №118) на часткове спірне майно на користь ОСОБА_1 , а відтак, ОСОБА_1 безвідплатно отримала спірне майно частково у особи, що не мала права його відчужувати, та що є безумовною підставою для витребування такого майна на підставі ч.3 ст.388 ЦК України, а також зважаючи на те, що ОСОБА_1 та директор ТОВ "ЕКВАТОР 2022" ОСОБА_3 є пов`язаними особами (чоловіком та жінкою), що, в свою чергу, свідчить про обізнаність відповідача ТОВ "ЕКВАТОР 2022" про те, що ОСОБА_1 не мала права на відчуження такого майна, переданого як внесок до статутного капіталу ТОВ "ЕКВАТОР 2022", тому ТОВ "ЕКВАТОР 2022" є також недобросовісним набувачем цього майна.

Враховуючи вищенаведене, оскільки від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку, з огляду на недобросовісність відповідачів (ФОП ОСОБА_2, ТОВ "Екватор 2022"), а також враховуючи обставини вибуття спірного майна з володіння територіальної громади поза волею власника, наявність такого чинника як безоплатність набуття майна ОСОБА_1 та ТОВ "ЕКВАТОР 2022", вимоги прокурора про витребування у ТОВ "ЕКВАТОР 2022" на користь Харківської міської територіальної громади нежитлових приміщень, - є законними, обгрунтованими та правомірними.

Щодо заяв, які були подані відповідачами, про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, суд зазначає таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 83/1617/16, у якій предметом позову є, зокрема, визнання неправомірним і скасування пункту рішення, сформульовано такі висновки:

"Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 Цивільного кодексу України поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у цивільному процесі": сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог".

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17).

У справі, що розглядається, прокурор дізнався про незаконність обраного способу приватизації ФОП ОСОБА_2 спірних нежитлових приміщень шляхом викупу без проведення аукціону або конкурсу (за відсутності проведення невід`ємних поліпшень) лише у лютому 2019 року після ознайомлення з матеріалами приватизаційної справи, доступ до якої було надано ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 у справі № 639/687/19 у ході розслідування кримінального провадження № 0000002.

Слід зазначити, що до віндикаційних позовів застосовується загальний строк позовної давності у три роки (с. 257 ЦК України).

Так, початком відліку трирічного строку позовної давності є дата ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019р., оскільки вищевказаною ухвалою суду надано доступ прокурору до ознайомлення з матеріалами приватизаційної справи спірних нежитлових приміщень.

Отже, позовна давність за вимогою про витребування майна спливає 06.02.2022 року, в той час як прокурор звернувся до суду з позовом 31.12.2021, тобто в межах позовної давності.

Оскільки позов у цій справі прокурором пред`явлено 31.12.2021, відсутні підстави вважати пропущеним строк для звернення до суду, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 910/17317/17, постановах Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 13.11.2018 у справі № 924/127/17, від 16.10.2024 у справі № 922/979/21, від 13.11.2024 у справі № 922/2008/21.

З урахуванням викладеного та зважаючи на пред`явлення прокурором позову у цій справі в межах позовної давності, заяви відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Судом надано оцінку щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок зазначених вище судом доказів у їх сукупності.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", рішення від 10.02.2010).

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню в частині витребування спірного нерухомого майна від ТОВ "Екватор 2022". В задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ст. 129 ГПК України).

Частиною 5 названої статті передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).

Суд звертає увагу, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідачів, що полягають, зокрема, у порушенні органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, наявності протиправної поведінки самого покупця, який, за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав, звернувся із заявою про викуп орендованого майна.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для покладення витрат по сплаті судового збору на всіх відповідачів в рівних частках, сплаченого прокуратурою за майнову вимогу про витребування майна, що була задоволена судом. З огляду на те, що в іншій частині заявленого позову було відмовлено, тому судовий збір в цій частині покладається на прокурора.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКВАТОР 2022" (61051, Харківська область, м. Харків, вул. Артилерійська, 22, ) на користь Харківської міської територіальної громади нежитлові приміщення 2-го поверху № 13-:-16 площею 127,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та 49/100 часток у праві власності на 2/4 частини місця спільного користування №І площею 10,1 кв.м., що складає 4,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), загальною площею 132,5 кв.м. в нежитловій будівлі розташованій за адресою: АДРЕСА_1, літ. "А-2".

В іншій частині заявленого позову - відмовити.

Стягнути з Харківської міської ради (61003, Харківська область, м. Харків, майдан Конституції, 7, ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, Харківська область, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1726,88 грн за такими реквізитами: Харківська обласна прокуратура, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету - 0901010.

Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків (61003, Харківська область, м. Харків, майдан Конституції, 16, ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, Харківська область, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1726,88 грн за такими реквізитами: Харківська обласна прокуратура, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету - 0901010.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, Харківська область, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1726,88 грн за такими реквізитами: Харківська обласна прокуратура, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету - 0901010.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКВАТОР 2022" (61051, Харківська область, м. Харків, вул. Артилерійська, 22, ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, Харківська область, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1726,88 грн за такими реквізитами: Харківська обласна прокуратура, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету - 0901010.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне рішення складено "07" лютого 2025 р.

Суддя Л.В. Шарко