РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.01.2025Справа № 910/12972/21
За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Департаменту соціальної та ветеранської політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2) Київська міська рада

3) Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації

про стягнення 29469245,61 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Літовка М.В.

Представники учасників справи:

Від позивача: Драгіцина Т.М.

Від відповідача: Нестерова К.С.

Від третьої особи-1: Старинець В.В.

Від третьої особи-2: Шароварова І.С.

Від третьої особи-3: Одноволик О.Г.

В судовому засіданні 27.01.2025 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 29469245,61 грн збитків, у сумі витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2020 по 31.12.2020.

Позов мотивовано тим, що залізниця є суб`єктом господарської діяльності, яка займається перевезенням та обслуговуванням пасажирів та повинна забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно з законодавством, а відповідно до статті 9 Закону України від 04 липня 1996 року № 273/96-ВР "Про залізничний транспорт" збитки залізничного транспорту загального користування від використання пільгових тарифів відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 16.08.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.09.2021. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Київську міську раду.

У підготовчому засіданні 23.09.2021 судом оголошено перерву до 04.11.2021.

08.10.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками.

18.10.2021 від Київської міської ради надійшли пояснення по справі з додатками.

18.10.2021 до суду від Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли пояснення по справі з доказами направлення іншим учасника справи.

03.11.2021 від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів

04.11.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача та пояснення третіх осіб.

У засіданні 04.11.2021 суд протокольною ухвалою поновив строк на подачу відзиву та долучив його до матеріалів справи. Крім цього у засіданні 04.11.2021 судом без виходу до нарадчої кімнати було постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 18.11.2021.

15.11.2021 від відповідача надійшли заперечення з додатками.

У засіданні 18.11.2021 суд протокольною ухвалою відмовив у заяві відповідача про витребування доказів та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 09.12.2021.

07.12.2021 від відповідача надійшло клопотання про призначення судової експертизи.

09.12.2021 від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі з додатками.

У засіданні 09.12.2021 судом без виходу до нарадчої кімнати було постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 20.01.2022.

14.01.2022 від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

20.01.2022 від позивача надійшли клопотання про долучення доказів.

У засіданні 20.01.2022 судом без виходу до нарадчої кімнати було постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 10.02.2022.

08.02.2022 від позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

09.02.2022 від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 сторін повідомлено про призначення підготовчого засідання на 03.03.2022.

05.08.2022 від відповідача надійшло клопотання про залучення третьої особи на стороні відповідача, а саме Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 учасників справи повідомлено про призначення підготовчого засідання на 29.08.2022.

25.08.2022 позивачем подано заяву про зміну предмету позову, в якій він просить прийняти відповідну заяву та стягнути з Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 29469245,61 грн витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2020 по 31.12.2020. До заяви долучено докази її направлення на електронні адреси інших учасників справи.

29.08.2022 через канцелярію суду від відповідача надійшли пояснення щодо заперечень позивача проти залучення у справі третьої особи.

В підготовчому засіданні 29.08.2022 судом повідомлено учасників справи про надходження від позивача заяви про зміну предмету спору.

Суд протокольною ухвалою 29.08.2022 прийняв заяву позивача про зміну предмету позову та розглядає справи з урахуванням поданої позивачем заяви про зміну предмету позову.

Ухвалою суду від 29.08.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36). Призначено у справі судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, зупинено провадження у справі.

Матеріали справи направлено для проведення експертизи Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

15.09.2022 від третьої особи-3 надійшли письмові пояснення з клопотання про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерства соціальної політики України.

09.11.2023 через канцелярію суду від експерта надійшло клопотання про надання додаткових документів.

Ухвалою суду від 13.11.2023 поновлено провадження у справі, задоволено клопотання експерта та зобов`язано сторін надати на вимогу експерта до суду докази.

21.11.2023 від відповідача до суду надійшли письмові пояснення про неможливість подати докази.

21.11.2023 від третіх осіб-1 та 2 надійшли пояснення про неможливість подати докази.

19.12.2023 від позивача до суду надійшла заява про визнання поважними причин пропуску строку виконання ухвали суду та про надання позивачу додаткового строку на подання доказів.

23.01.2024 від позивача надійшли додаткові пояснення.

25.01.2024 матеріали справи були скеровані до експертної установи.

07.06.2024 до суду від експертної установи надійшли матеріали справи № 910/12972/21 та повідомлення про залишення ухвали суду про призначення судової експертизи без виконання, в зв`язку з не задоволенням клопотання експерта.

Ухвалою суду від 17.06.2024 поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 04.07.2024.

02.07.2024 від відповідача надійшли додаткові пояснення, в тому числі з приводу зміни найменування.

04.07.2024 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В підготовчому засіданні 04.07.2024 підтримано клопотання про залучення у справі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Міністерства соціальної політики України.

Суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання, в зв`язку з його необґрунтованістю та не доведеністю, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки означеної особи.

В підготовчому засіданні 04.07.2024 оголошено перерву до 12.08.2024.

12.08.2024 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи мотивоване перебуванням представника на лікарняному.

В підготовчому засіданні 12.08.2024 оголошено перерву до 26.08.2024.

Підготовче засідання 26.08.2024 не відбулось в зв`язку масовою шахедно-ракетною атакою в Україні.

Ухвалою суду від 26.08.2024 сторін повідомлено про призначення підготовчого засідання на 12.09.2024.

03.09.2024 від відповідача надійшло клопотання про перенесення підготовчого засідання на іншу дату.

В підготовчому засіданні 12.09.2024 оголошено перерву до 28.10.2024.

01.10.2024 від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів - листа СБУ.

28.10.2024 від позивача надійшло клопотання про зобов`язання експерта продовжити проведення експертизи та додаткові пояснення у справі.

28.10.2024 від відповідача надійшли заперечення на клопотання позивача про продовження проведення експертизи.

В підготовчому засіданні 28.10.2024 судом протокольно відмовлено у продовженні проведення експертизи, оскільки, ухвала про призначення у справі судової експертизи була повернута експертною установою без виконання, в зв`язку з чим подальше продовження експертизи нормативно не передбачено.

Суд в підготовчому засіданні 28.10.2024 протокольно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки, заявником не було дотримано приписів ст. 81 ГПК України та не доведено, що відповідний доказ вплине на предмет доказування у даній справі.

В підготовчому засіданні 28.10.2024 оголошено перерву до 14.11.2024.

12.11.2024 від відповідача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без його участі.

Ухвалою суду від 14.11.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 16.12.2024.

В судовому засіданні 16.12.2024 оголошено перерву до 27.01.2025.

В судовому засіданні 27.01.2025 представник позивача підтримав обставини, викладені в заявах по суті спору на підтвердження позовних вимог.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених в заявах по суті спору.

Представники третіх осіб заперечували проти позову.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача просив у позові відмовити.

Представники третіх осіб просили у позові відмовити.

Згідно ч. 7 ст. 233 ГПК України виправлення в рішеннях і ухвалах повинні бути застережені перед підписом судді.

Суд робить застереження, що при проголошенні вступної та резолютивної частини рішення судом було здійснено описку у вступній та резолютивній частині рішення. Помилково було відмовлено у стягненні збитків у сумі витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 у розмірі 29469245,61 грн. Замість вірного зазначення про відмову у стягненні витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 у розмірі 29469245,61 грн.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі виробничого підрозділу Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця" протягом 2020 року надавались послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян у приміському сполученні зі станцій Борщагівка, Видубичі, Дарниця, Караваєві Дачі, Київ-Волинський, Київ-Деміївський, Київ-Пасажирський, Святошин, Лівий Берег, які розташовані на території міста Києва.

Позивач до прийняття місцевого бюджету на 2020 рік листом від 23.10.2019 року №ДН-1-452/2272 звернувся до Київської міської державної адміністрації щодо передбачення у місцевому бюджеті на 2020 рік кошти у сумі 45,0 млн. грн на відшкодування збитків на перевезення пасажирів пільгових категорій в приміському сполученні.

З аналогічними проханнями позивач звертався й протягом 2020 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів від 03.03.2020 №ДН-1-16/625, від 17.03.2020 №ДН-1-16/725, від 04.06.2020 №ДН-1-16/1075, від 23.07.2020 №ДН-1-14/324, від 15.09.2020 №ДН-1-14/574, від 26.12.2020 №ДН-1-16/2111.

З листів Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 051/14224-002/4 від 28.07.2020, № 051/34001-002/4 від 09.10.2020, № 051/35785-002/4 від 19.10.2020, № 051/20345-002/4-002/4 від 02.11.2020, № 051/22022-002/4 від 18.12.2020, № 051-14648-002/4 від 28.12.2020, № 051/1221-002/4 від 26.01.2021 вбачається, що джерелом для надання встановлених державою пільг були і лишаються кошти державного бюджету та відповідні видатки у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам не передбачені. У відповідях зокрема зазначено, що відповідно до пункту 4 статті 48 Бюджетного кодексу України, зобов`язання взяті учасником без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановленим цим кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно частини 6 цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів.

07.02.2020 листом № ДН-1-16/436 та листом від 15.09.2020 №ДН-1-14/574 позивач звернувся з пропозицією укласти договір про порядок відшкодування витрат від перевезень окремих категорій громадян, що мають відповідні пільги, залізничним транспортом в приміському сполученні. Однак договір сторонами укладений не був.

У відповідях № 051/34001-002/4 від 09.10.2020, № 051/35785-002/4 від 19.10.2020 відповідач запропонував з приводу укладання відповідного договору звернутись до Кабінету Міністрів України.

09.02.2021 позивач звернувся з вимогою № ДН-1-16-436 до директора Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Світлого Р.В. про сплату заборгованості за надані послуги по пільговим перевезенням за 2020 рік на суму 29469245,61 грн.

У відповіді на претензію, наданій листом від 25.02.2021 № 051/3614-010, Департамент соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив, що брати на себе зобов`язання з відшкодування (компенсування) витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, які мають відповідні пільги, не маючи джерела доходу, Департамент не може. Виконавчий комітет органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповіді на претензію не надав.

Судом встановлено, що позивачем протягом 2020 року складались облікові форми та акти звіряння розрахунків за надані населенню послуги, які щомісяця направлялись відповідачеві для погодження та підписання (листи: № ДН-1-16/464 від 07.02.2020, № ДНЛ-83/157 від 16.03.2020, № ДНЛ-83/204 від 14.04.2020, № ДНЛ-83/285 від 14.07.2020, № ДНЛ-83/327 від 11.08.2020, № ДНЛ-83/362 від 08.09.2020, № ДНЛ-83/404 від 16.10.2020, № ДНЛ-83/455 від 11.11.2020, № ДНЛ-83/508 від 17.12.2020, № ДНЛ-83/3 від 13.01.2020

Відповідно до облікових форм, які наявні в матеріалах справи, позивачем у 2020 році здійснено перевезення пільгової категорії населення громадян на загальну суму 29469245,61 грн, а саме: за січень - 3943204,78 грн, за лютий - 4021019,74 грн, за березень - 2749303,71 грн, за червень - 2324839,73 грн, за липень - 3201862,76 грн, за серпень - 2995204,52 грн, за вересень - 2826545,34 грн, за жовтень - 2851706,01 грн, за листопад - 2233092,46 грн, за грудень - 2322466,56 грн.

Зважаючи на викладене, позивач вказує, що залізниця протягом 2020 року надала послуги з перевезення пільгових категорій громадян 1410661 пасажирам, у зв`язку із чим понесла витрати з перевезення пільгових категорій громадян по місту Києву на суму 29469245,61 грн.

Несплата відповідачем 29469245,61 грн компенсації витрат за пільгові перевезення окремих категорій громадян стала підставою звернення позивача з позовом до суду.

Заперечення проти позову ґрунтуються на не наданні належних доказів в підтвердження вартості наданих послуг, та необхідності відшкодування понесених залізницею витрат за рахунок Державного бюджету. Оскільки саме держава шляхом прийняття законів взяла на себе зобов`язання щодо надання пільг на проїзд транспортом окремим категоріям громадян поширюються в усіх регіонах України, а тому здійснення відповідних видатків Бюджетного кодексу має відбуватися за рахунок державного бюджету; водночас не встановленого такого обов`язку ані Законом України "Про залізничний транспорт", ані постановами КМУ №256 від 04.03.2002 та від 16.12.2009 №1359, на які посилається позивач.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання.

Акціонерне товариство "Українська залізниця" є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення Акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", предметом діяльності якого є, зокрема надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів, зокрема небезпечних вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні.

Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування, його роль в економіці і соціальній сфері України, регламентує його відносини з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, іншими видами транспорту, пасажирами, відправниками та одержувачами вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти з урахуванням специфіки функціонування цього виду транспорту як єдиного виробничо-технологічного комплексу визначені Законом України "Про залізничний транспорт".

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про залізничний транспорт" перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Для забезпечення виконання договірних зобов`язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень.

За ч. 6 ст. 9 цього Закону України "Про залізничний транспорт" для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України, статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Як вже зазначалось, Акціонерне товариство "Українська залізниця" є суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення пасажирів, метою діяльності якого як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку від провадження підприємницької діяльності згідно із частиною другою статті 3 ГК України.

Таким чином, у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави (її відповідного органу) як замовника послуг - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги.

Саме такий висновок щодо характеру правовідносин, які виникають між державою як замовником послуг на пільгових умовах відповідній категорії споживачів з метою забезпечення державних соціальних гарантій та особою, яка надає такі послуги, викладений у численних постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі № 906/621/17, від 23.10.2019 у справі № 911/1924/18 та ін. (у справах щодо відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів).

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення господарського законодавства (в цьому випадку - Закону України "Про залізничний транспорт"), а не Бюджетного кодексу України, який визначає засади функціонування бюджетної системи України, до якої позивач не належить. Тому застосування положень цього Кодексу у контексті визначення особи-боржника у цивільних правовідносинах є помилковим.

Між тим, визначення особи, зобов`язаної здійснити розрахунок у спірних правовідносинах, із застосуванням частини шостої статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" відповідає і приписам Бюджетного кодексу України.

Так, розділ ІV цього кодексу регулює міжбюджетні відносини, тобто, відносини між державою, Автономною Республікою Крим та територіальними громадами щодо забезпечення відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених Конституцією України та законами України.

Метою регулювання міжбюджетних відносин є забезпечення відповідності повноважень на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами, та фінансових ресурсів, які мають забезпечувати виконання цих повноважень (стаття 81 БК України).

Статтею 89 Бюджетного кодексу України передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

До 2017 року до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають в себе державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (абзац 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України).

Одночасно за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Тобто законодавець розмежовував компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян у межах реалізації державних програм соціального захисту від інших подібних видатків.

Також до 2017 року у Державному бюджеті України передбачались видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. Вказане було відображено у статті 102 Бюджетного кодексу України, за частиною першою якої видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу (тобто, на державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Норми, викладені в абзаці 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 Бюджетного кодексу України, як і статті 102 Бюджетного кодексу України, були виключені на підставі Закону України від 20.12.2016 №1789-VIII "Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України", який набрав чинності 01.01.2017.

Однак це не означає автоматичного поширення випадків здійснення видатків за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України на видатки, які здійснювалися за вилученою нормою.

За підпунктом "є" пункту 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України (в чинній редакції) до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Наразі такий перелік не затверджений, що, однак, не змінює фактичного існування програм в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенною і незалежною демократичною, соціальною, правовою державою.

Україна як соціальна держава визнає людину найвищою соціальною цінністю, розподіляє суспільне багатство згідно з принципом соціальної справедливості та піклується про зміцнення громадянської злагоди у суспільстві.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Згідно з Конституцією України держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13), що є основою для реалізації соціальних прав громадян, зокрема, на соціальний захист та достатній життєвий рівень. Відповідно до Основного Закону України "кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло" (стаття 48), "пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом" (частина третя статті 46). Положення цих статей Основного Закону України конкретизують конституційне визначення України як соціальної держави, що передбачає участь суспільства в утриманні тих осіб, які через непрацездатність або з інших незалежних від них причин не мають достатніх засобів для існування (відповідні висновки викладені в пункті 2.1 Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012).

Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв`язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до частини шостої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки визначаються виключно законами України.

Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій визначає Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" відповідно до статті 1 якого державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.

Статтею 17 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" унормовано, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки (стаття 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії").

За статтею 19 Закону "Порядок визначення та застосування державних соціальних гарантій в реалізації державної соціально-економічної політики" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних і електронних комунікаційних послуг та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання (частина перша статті 20 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії").

Наведене свідчить, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат за пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 26.04.2024 № 920/1035/22.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09.06.2023 у справі №916/3938/21, належним представником держави у спірних правовідносинах буде орган, визначений Законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що з огляду на приписи чинного законодавства, задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів можливо лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим судом не встановлено наявності відповідної державної програми, як і не встановлено, що мали місце субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення таких державних програм соціального захисту.

Відтак, позивачем не доведено, а судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. А тому, оскільки, судом встановлено відсутність порушень прав позивача та неефективність обраного способу захисту, судом не спростовуються решта обставин, зазначених позивачем в обгрунтування позовної заяви.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вулиця Єжи Гедройця, 18, ідентифікаційний код 40075815) про стягнення з Департаменту соціальної та ветеранської політики виконавчого органу Київської міської ради (03165, м. Київ, проспект Любомира Гузара, 7, ідентифікаційний код 37441694) витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 у розмірі 29469245,61 грн - відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 06.02.2025

Суддя І.В.Усатенко