УХВАЛА

28 січня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/7/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

прокуратури - Валевач М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2024 (судді: Якімець Г. Г. - головуючий, Бойко С. М., Бонк Т. Б.) у справі

за позовом першого заступника керівника Золочівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Буської міської ради Золочівського району Львівської області

до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області

про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року перший заступник керівника Золочівської окружної прокуратури Львівської області (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом в інтересах держави в особі Буської міської ради Золочівського району Львівської області (далі - Буська міська рада) до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - ГУ Держгеокадастру) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування вчиненої 24.10.2013 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер :10:000:0125, площею 47,4419 га.

На обґрунтування позову прокурор посилався на те, що спірна земельні ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Західний Буг; у результаті державної реєстрації такої земельної ділянки порушено вимоги Земельного кодексу України щодо визначення цільового призначення земельної ділянки; землі водного фонду в межах прибережної захисної смуги протиправно перенесено до категорії земель сільськогосподарського призначення.

ГУ Держгеокадастру у відзиві на позов, заперечуючи проти його задоволення, наголошувало зокрема на тому, що Буська міська рада як власник спірної земельної ділянки не позбавлена можливості в порядку положень статті 20 Земельного кодексу України, статті 28 Закону України "Про Державний земельний кадастр", статті 47 Закону України "Про землеустрій" на встановлення обмежень та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки у випадку наявності таких підстав; вчинення ГУ Держгеокадастру перешкод у прийнятті рішення органом місцевого самоврядування щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки у наведеному випадку не доведено.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.06.2024 (суддя Березяк Н. Є.) позов задоволено в повному обсязі. Усунуто Буській міській раді перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування вчиненої 24.10.2013 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 47,4419 га, кадастровий номер :10:000:0125. Здійснено розподіл судових витрат.

Аргументуючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що в результаті державної реєстрації спірної земельної ділянки порушено вимоги земельного законодавства щодо визначення цільового призначення земельної ділянки і землі водного фонду в межах прибережної захисної смуги протиправно перенесено до категорії земель сільськогосподарського призначення. За висновком суду, з метою реального поновлення прав держави державна реєстрація спірної земельної ділянки підлягає скасуванню, внаслідок чого така земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується; органом, який допустив порушення та уповноважений на усунення такого порушення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки є ГУ Держгеокадастру.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2024 (судді: Якімець Г. Г. - головуючий, Бойко С. М., Бонк Т. Б.) рішення Господарського суду Львівської області від 13.06.2024 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що прокурором та позивачем не доведено порушення прав Буської територіальної громади, від імені якої виступає Буська міська рада, щодо спірної земельної ділянки, як і не доведено існування будь-яких перешкод, які чинить ГУ Держгеокадастру у користуванні та розпорядженні територіальною громадою спірною земельною ділянкою. Суд наголосив, що прокурором при зверненні до господарського суду з цим позовом не доведено яке ж саме право цивільне порушене у цьому спорі та зазначив, що повноваження щодо зміни цільового призначення земельних ділянок належить Буській міській раді; згідно з витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.05.2024 № НВ-024 у розділі "Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки" зазначено вид обмеження у використанні земельної ділянки прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах; площа земельної ділянки, на яку поширюється дія обмеження 22,0242 га; підстава для виникнення обмеження - закон; строк дії обмеження - безстроково. Водночас, задовольняючи позов про усунення Буській міській раді перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірної земельної ділянки, суд фактично перебрав на себе функції органу місцевого самоврядування щодо визначення категорії та виду цільового призначення спірної земельної ділянки, змінивши основне цільове призначення останньої із земель сільськогосподарського призначення на землі водного фонду. За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури (далі - прокурор) звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2024 та залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 13.06.2024 у цій справі.

На думку прокурора, оскаржена постанова ухвалена з порушенням норм матеріального і процесуального права; на обґрунтування підстав касаційного оскарження він посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме (1) положень статей 19, 58, 60, 62 Земельного кодексу України, статей 1, 4, 88 Водного кодексу України без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, у постановах Верховного Суду від 11.01.2023 у справі № 924/820/21, від 12.12.2023 у справі № 917/1024/22, від 01.12.2021 у справі № 917/1082/20, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22 щодо земель прибережної захисної смуги які є землями водного фонду, на які поширюється особливий порядок їх використання та надання у користування; (2) статті 60 Земельного кодексу України, статті 88 Водного кодексу України без урахування висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палата Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц та від 14.07.2020 у справі № 487/10132/14-ц, постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-184цс15, від 20.03.2019 у справі № 810/726/18, від 24.04.2019 у справі № 826/13358/17 щодо визначення розмірів прибережних захисних смуг; (3) статті 16, 391 Цивільного кодексу України, пункту "в" статті 21, частини 13 статті 791, статті 152 Земельного кодексу України, частини 10 статті 24 Закону України "Про державний земельний кадастр" без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/24, від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22, від 20.12.2023 у справі № 916/1517/22, від 06.02.2024 у справі № 917/623/22 щодо способу захисту шляхом скасування реєстрації земельної ділянки.

Зокрема, за доводами прокурора, спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Західний Буг і не може відноситися до земель сільськогосподарського призначення та існувати у встановлених межах; обраний прокурором спосіб захисту у наведеному випадку є належним та ефективним.

ГУ Держгеокадастру у відзиві на касаційну скаргу просить залишити без змін оскаржену постанову у справі як законну та обґрунтовану, вважає касаційну скаргу прокурора необґрунтованою, а її доводи такими, що не спростовують правильних висновків, викладених в оскаржуваній постанові.

Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі Буської міської ради, до ГУ Держгеокадастру про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірної земельної ділянки.

Місцевий господарський суд позов задовольнив. Натомість апеляційний господарський суд за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку згідно з вимогами статті 269 Господарського процесуального кодексу України скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у позові за його необґрунтованістю та недоведеністю.

Під час апеляційного розгляду справи суд апеляційної інстанції установив та це підтверджено матеріали справи, що 27.08.2013 головою Буської районної державної адміністрації видано розпорядження № 221 "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Буського району" щодо проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Буського району орієнтовною площею 4250,60 га та складання за їх результатами технічної документації із землеустрою.

На підставі договору від 11.11.2013 № 8 Товариством з обмеженою відповідальністю "Террафлекс" (далі - ТОВ "Террафлекс") розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Соколянської сільської ради Буського району Львівської області.

За змістом пояснювальної записки до цієї технічної документації об`єктом інвентаризації є землі (земельні ділянки), розташовані на території Соколянської сільської ради Буського району Львівської області орієнтовною площею 475,5 га. Серед таких зазначено і земельну ділянку № 12 площею 47,4419 га, розташовану в південно-західній частині сільської ради; згідно з реєстром ділянки для сінокосіння та випасання худоби 47,4 га, сінокоси; з північно-східної та східної сторони ділянка обмежена каналом, далі навколо протікає річка Західний Буг, відповідно встановлена зона природоохоронного призначення 100 м; ділянка має неправильну форму.

Згідно з виписки з державної статистичної звітності по Буському районі (форми 6-зем) про землекористувача земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності щодо яких проводиться інвентаризація земель на території Соколянської сільської ради за межами населених пунктів Буського району Львівської області станом на 01.07.2013, яка є складовою частиною технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Соколянської сільської ради Буського району Львівської області від 2013 року, розробником якої було ТОВ "Террафлекс", спірна земельна ділянка площею 47,4 га належить до сільськогосподарських земель, у тому числі, включає 47,4 га сільськогосподарських угідь - сіножатей.

Поряд із цим, на зведеному інвентаризаційному плані земельних ділянок №№ 12, 13, 14 відображено, зокрема, земельну ділянку № 12 площею 47,4419 га з позначенням охоронної смуги річки Західний Буг (шириною 100 метрів).

У висновку відділу Держземагентства у Буському районі ГУ Держземагентства від 18.10.2013 № 1203/1 зазначені обмеження містобудівного характеру на земельні ділянки щодо яких проводилася інвентаризація.

За результатами проведеної інвентаризації земель на території Соколянської сільської ради Буського району Львівської області сформовано земельні ділянки, зокрема і земельну ділянку площею 47,4419 га, кадастровий номер :10:000:0125, цільове призначення - 16.00; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення; вид використання - землі запасу, форма власності - державна, що підтверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 05.12.2019.

У відомостях про державну реєстрацію земельної ділянки зазначено: інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки - технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель, 24.09.2013, ТОВ "Террафлекс", ОСОБА_1 ; орган, який зареєстрував земельну ділянку - відділ Держземагентства у Буському районі; дата державної реєстрації земельної ділянки - 24.10.2013.

У подальшому 15.12.2020 ГУ Держгеокадастру видано наказ № 50-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", яким Буській міській раді (Буській територіальній громаді) передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 4702,5617 га, розташовані на території Буської міської ради Буського району згідно з актом приймання-передачі.

Згідно з актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 15.12.2020 ГУ Держгеокадастру передало із державної власності, а Буська міська рада (Буська територіальна громада) прийняла у комунальну власність земельні ділянки згідно з додатком, серед яких під № 215 і земельна ділянка, кадастровий номер :10:000:0125, площею 47,4419 га.

Право комунальної власності на земельну ділянку площею 47,4419 га, кадастровий номер :10:000:0125, не зареєстровано.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що у листі від 26.12.2023 за вих. № 09/1795 Басейнове управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну повідомило Буський відділ Золочівської окружної прокуратури про те, що паспорт річки Західний Буг відповідно до Порядку складання паспортів річок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 № 347, не розроблявся; проєкти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон (в тому числі прибережних захисних смуг) в управлінні відсутні, в тому числі проєкт землеустрою із встановлення прибережної захисної смуги річки Західний Буг. Також повідомило, що річка Західний Буг згідно зі статтею 79 Водного кодексу України належить до категорії середніх річок; відповідно до статті 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок (у меженний період) шириною для середніх річок 50 метрів, а якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється; у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Як уже зазначалося, прокурор звернувся з позовом, заявленим в інтересах держави в особі Буської міської ради, до ГУ Держгеокадастру про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду, шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки, площею 47,4419 га, кадастровий номер :10:000:0125. Прокурор вважав, що без скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки землі водного фонду будуть обліковуватися як землі сільськогосподарського призначення, а отже, на них не буде поширюватися режим обмеженої господарської діяльності; спірна земельна ділянка не може існувати у встановлених межах, її державна реєстрація має бути скасована та створено новий об`єкт (об`єкти) земельних відносин з іншим цільовим призначенням.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний господарський суд урахував зокрема положення статей 15, 16, 391 Цивільного кодексу України, статей 18, 19, 20, 58, 79, 791, 204 Земельного кодексу України, статей 6, 4, 88 Водного кодексу України, статті 35 Закону України "Про землеустрій", статей 1, 9, 16, 21 Закону України "Про державний земельний кадастр", Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 513, дослідив обставини справи і наявні у ній докази та відмовив у позові за недоведення прокурором і позивачем обставин порушення прав Буської територіальної громади, від імені якої виступає Буська міська рада, стосовно спірної земельної ділянки комунальної власності з боку ГУ Держгеокадастру та чинення ним перешкод у користуванні та розпорядженні територіальною громадою такою земельною ділянкою.

Апеляційний господарський суд установив, що така земельна ділянка була сформована в ході інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності; у подальшому вона передана у комунальну власність і право комунальної власності на спірну земельну ділянку учасниками справи не заперечується; повноваження щодо зміни цільового призначення земельних ділянок комунальної власності, зокрема, і спірної, у цьому випадку належить Буській міській раді; прокурором при зверненні до господарського суду з цим позовом не доведено яке ж саме право цивільне порушене у цьому спорі. Водночас, як зазначив суд, згідно з витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.05.2024 № НВ-024, наявному у справі, у розділі "Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки" зазначено вид обмеження у використанні земельної ділянки - прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах; площа земельної ділянки, на яку поширюється дія обмеження - 22,0242 га; підстава для виникнення обмеження закон; строк дії обмеження безстроково. Отже, площа прибережної захисної смуги в межах спірної земельної ділянки становить 22,0242 га, а площа спірної земельної ділянки 47,4419 га; частина земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги відображена в Державному земельному кадастрі як обмеження у використанні земель.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції зазначив, що, задовольняючи позовні вимоги про усунення Буській міській раді перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування вчиненої 24.10.2013 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 47,4419 га, кадастровий номер :10:000:0125, суд першої інстанції у такий спосіб фактично перебрав на себе функції органу місцевого самоврядування щодо визначення категорії та виду цільового призначення спірної земельної ділянки, змінивши у такий спосіб її основне цільове призначення із земель сільськогосподарського призначення на землі водного фонду. Натомість як зміна цільового призначення земель комунальної форми власності є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, яка проводиться за відповідними затвердженими проєктами землеустрою у встановленому законом порядку і суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції констатував недоведеність прокурором обставин порушення прав Буської міської ради, яка представляє інтереси територіальної громади, щодо користування та розпорядження спірною земельною ділянкою комунальної власності, на захист яких подано позов та відмовив у задоволенні вимог заявленого позову.

Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, на обґрунтування підстави касаційного оскарження прокурор посилався на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України і з цієї підстави було відкрито касаційне провадження.

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваної прокурором постанови в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Водночас підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови, саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене апеляційним господарським судом правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваній у цій справі постанові, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстави для відкриття касаційного провадження.

Зокрема, колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.01.2023 у справі № 924/820/21, від 12.12.2023 у справі № 917/1024/22, від 01.12.2021 у справі № 917/1082/20, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22 щодо земель прибережної захисної смуги, які є землями водного фонду та на які поширюється особливий порядок їх використання і надання у користування, а також постанови Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 14.07.2020 у справі № 487/10132/14-ц, постанови Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-184цс15, від 20.03.2019 у справі № 810/726/18, від 24.04.2019 у справі № 826/13358/17 щодо визначення розмірів прибережних захисних смуг, оскільки у цій справі, що розглядається, питання приналежності чи навпаки, а також визначення розмірів прибережних захисних смуг зокрема щодо земельної ділянки стосовно якої заявлено позов не є спірним у наведеному випадку; суд апеляційної інстанції відмовив у позові за недоведеністю обставин порушення прав позивача, на захист яких подано прокурором цей позов, та недоведеністю чинення відповідачем будь-яких перешкод позивачеві у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою.

Водночас колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/24 (правильним є номер справи № 917/1024/22), від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22, від 20.12.2023 у справі № 916/1517/22, від 06.02.2024 у справі № 917/623/22 щодо способу захисту шляхом скасування реєстрації земельної ділянки, оскільки, як уже зазначалося, відмова у позові суду апеляційної інстанції ґрунтувалася на недоведенні порушень прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, і оцінка обраному прокурором способу захисту в межах цієї справи апеляційним господарським судом не надавалася.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, та у цих справах відмінні фактичні обставини справи, підстави позовів, що впливає на зміст відповідних правовідносин та їх матеріально-правове регулювання.

Зважаючи на викладене, доводи прокурора про неврахування висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, є безпідставними.

Колегія суддів зазначає, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

Разом із тим, посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.

З огляду на зазначене підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2024 у справі № 914/7/24.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2024 у справі № 914/7/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак