ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2025 р. Справа№ 910/8252/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання - Чечотка В.Д.

учасники справи:

від позивача : Поліщук П.Я.

від відповідача: Савченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова -Енергетична - Компанія"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.10.2024

у справі №910/8252/24 (Спаських Н.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мартін Трейд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова -Енергетична - Компанія"

про стягнення 694 656,28 грн

УСТАНОВИВ:

ТОВ "Мартін Трейд" звернувся до суду із позовом про стягнення з ТОВ "Нова -Енергетична - Компанія" 694 656,28 грн, які були сплачені на підставі договору № 423_09-21 купівлі - продажу електричної енергії на ринку двосторонніх договорів від 22.09.2021. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 25000,00 грн. на відшкодування витрат на послуги адвоката.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2024 справу було передано на розгляд до Господарського суду Черкаської області за місцем реєстрації відповідача.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.10.2024 у справі №910/8252/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Мартін Трейд" задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова -Енергетична - Компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мартін Трейд" 694 656,28 грн основного боргу, 8 335,87 грн на відшкодування сплаченого судового збору та 12 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова -Енергетична - Компанія" через електронний суд подало апеляційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 04.10.2024 у справі №910/8252/24 повністю та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог та витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було задоволено позовні вимоги. Зокрема апелянт заперечує проти застосування до відносин сторін ст. 1212 ЦК України та проти стягнення спірних коштів, вважає, що договір між сторонами є чинним , а отже відсутні підстави для повернення грошових коштів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова -Енергетична - Компанія" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.10.2024 у справі №910/8252/24, розгляд апеляційної скарги призначено на 18.12.2024.

15.12.2024 позивач через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу у якому просив суд рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 відкладено розгляд справи на 29.01.2025.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мартін Трейд" (Покупець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова -Енергетична - Компанія" (Продавець) 22 вересня 2022 року було укладено Договір № 423_09-21 купівлі-продажу електричної енергії на ринку двосторонніх договорів.

За умовами Договору Продавець-Відповідач зобов`язався продавати електричну енергію Покупцю-Позивачу, а Позивач зобов`язався купити (прийняти та оплатити) електричну енергію в обсягах, за ціною та за графіком. що визначаються відповідно до умов Договору (п. 2.1.). Покупець купує електричну енергію не для власного споживання (п. 2.3.).

Продавець продає електроенергію в торговій зоні "Об`єднана енергетична система України" (п. 2.4.).

Згідно п. 3.8. та 3.9. Договору Продавець до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим, підписує та направляє Покупцю Акт купівлі-продажу електричної енергії за відповідний розрахунковий місяць, у якому зазначає обсяги та вартість електричної енергії, купівлі-продаж якої було здійснено у розрахунковому місяці.

Покупець підписує Акт протягом 2х робочих днів після отримання та направляє Продавцю один примірник, або у разі незгоди - мотивовану відмову від підписання Акту.

Сторонами також окремо погоджено, що при здійсненні платежів Покупець вказує у платіжному дорученні реквізити Договору (п. 4.3.).

Датою оплати Покупцем електричної енергії є дата надходження грошових коштів на рахунок Продавця, вказаний у розділі 10 Договору (п. 4.4.).

Якщо сума здійсненої Покупцем оплати вартості придбаної у розрахунковому місяці електроенергії перевищує вартість електроенергії, що зазначена в Акті купівлі-продажу за відповідний розрахунковий місяць, то надлишок коштів зараховується Продавцем як попередня оплата за наступний розрахунковий місяць, або на вимогу Покупця повертається на його рахунок протягом 15 робочих днів з дня отримання продавцем такої письмової вимоги (п. 4.5. Договору).

Колегія суддів відзначає, що укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у відповідності до умов договору.

За умовами п. 8.1. та 8.2. Договору він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 22 вересня 2022 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Якщо не пізніше ніж за 15 днів до закінчення строку дії Договору жодна із сторін письмово не повідомить іншу сторону про відмову від подальшого продовження дії Договору, даний Договір вважається продовженим (пролонгованим) на тих самих умовах, на наступний календарний рік. Кількість таких пролонгацій не обмежується.

З приводу чинності Договору станом на час вирішення спору, сторони вважають, що дію Договору припинено не було, оскільки у жодної із сторін немає звернення протилежної сторони у відповідності до п. 8.2. Договору про відмову від продовження строку його дії.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 01 жовтня 2021 року по 31 березня 2022 року авансом Позивач сплатив Відповідачу кошти за електроенергію на загальну суму 29 180 066,85 грн.

Колегія суддів відзначає, що у всіх платіжних інструкціях при оплаті за електроенергію позивач вказував Договір № 423_09-2021 від 22.09.2021.

Щодо частини платежів, які були відображені в довідці "Ощадбанк" , між сторонами листами було уточнено призначення платежів і вірним слід вважати призначення із посиланням на Договір між сторонами.

Відповідачем не було спростовано отримання коштів у вказаній позивачем сумі за платіжними інструкціями, які додано до матеріалів справи.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач поставив позивачу електроенергії на суму 28 485 410,57 грн., що підтверджується підписаними сторонами Актами купівлі-продажу електричної енергії.

На виконання ухвали суду від 29.08.2024 сторонами було складено спільний Акт розрахунків позовних вимог по Договору № 423_09-2021 від 22.09.2021 за період з 01.09.2021 по 09.09.2024. Даним Актом підтверджено залишок заборгованості відповідача перед позивачем за Договором на суму 694656,28 грн.

Щодо твердження апелянта про те, що акти звірок не є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують суму боргу за господарськими зобов`язаннями і тому суд не може приймати до уваги цей акт як самостійний доказ визнання відповідачем спірної заборгованості, колегія суддів відзначає наступне.

У постанові КГС ВС від 11.10.2021 у справі № 910/19454/20 викладено правову позицію про те, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Судом береться до уваги те, що позивач надав всі первинні підтверджуючі документи на сплату ним коштів за електроенергію та всі Акти купівлі-продажу електричної енергії за період з 01.10.2021 по 31.03.2022 на виконання умов Договору між сторонами і навів обґрунтований розрахунок, що на спірну суму коштів відповідач не поставив електроенергію.

Крім того, усі операції сторін по Договору відображено в Акті звірки розрахунків, який складено ними на виконання ухвали місцевого суду від 29.08.2024.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі п. 4.5 Договору направив відповідачу вимогу від 27.02.2024 про повернення коштів в сумі 694 656,28 грн. Відповідач вимогу про повернення коштів позивачу не виконав, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Колегією суддів береться до уваги те, що Верховним Судом сформовано сталу практику застосування ст. 1212 ЦК України, згідно із якою збов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає застосування до неї положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якщо згадана підстава продовжує існувати.

Отже, обов`язковою підставою для можливості застосування норм статті 1212 Цивільного кодексу України до правовідносин сторін є відсутність зобов`язань сторін, що виникли б на належній правовій підставі з урахуванням норм ст. 11 Цивільного кодексу України, або наявність факту перевищення таких зобов`язальних відносин (наявність переплати понад визначену у зобов`язанні суму).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Пункт 4.5. Договору між сторонами про повернення спірних коштів на вимогу позивача, є істотною умовою Договору, з приводу якої сторони досягли згоди. Тому вона має належно бути виконана відповідачем в порядку ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України.

З огляд на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки кошти за оплачений позивачем товар відповідач у добровільному порядку не повернув, до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 694 656,28 грн основного боргу на підставі п. 4.5. договору № 423_09-21 купівлі - продажу електричної енергії на ринку двосторонніх договорів від 22.09.2021 року.

Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу 25 000,00 грн. суд відзначає таке.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги позивачу до "нуля".

За правилами ч. 5 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).

Також у рішенні ЄСПЛ зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

В ході розгляду справи послуги правничої допомоги позивачу надавалися з боку адвоката Поліщука П.Я., який особисто брав участь у всіх судових засіданнях, подавав документи і докази до суду, виконував всі вимоги суду.

За Договором від 14.06.2024 № 234/24 адвокат зобов`язався надати позивачу правову допомогу у виниклому спорі з приводу стягнення заборгованості по Договору № 423_09-21 від 22.09.2021. Правова допомога полягає у зборі та аналізі правової інформації, документів та матеріалів, що стосуються справи, проведенні розрахунків позовних вимог, складення і подання від імені позивача необхідних документів, представництво інтересів позивача в суді. Вартість послуг адвоката оцінено у 2500,00 грн. за одну годину роботи.

Розмір гонорару адвоката сторони обумовили в розмірі 10 000 грн. за збір, перевірку, належне засвідчення копій документів, доказів по справі та 15 000 грн. за складання позовної заяви, направлення її копії з доданими документами відповідачу, подачу позовної заяви до суду (розділ 3 Договору).

17.06.2024 позивачем на користь адвоката було сплачено 30000,00 грн.

Судова колегія відзначає, що спір у даній справі є нескладним і тому його було розглянуто місцевим господарським судом у спрощеному провадженні, обсяг доказів є незначним, розрахунки ціни позову є простими, у позові не заявлено до стягнення санкції за прострочення розрахунків, відносини сторін унормовані Договором та окремим пунктом Договору для стягнення спірних коштів, виконання якого охоплюється загальними нормами про обов`язковість виконання зобов`язання.

Також судом враховується, що адвокат є штатним юристом товариства і тому завчасно володів всією інформацією про суть спору і збір доказів зі складенням позову не становив труднощів. Сторонами складалися Акти звірки розрахунків, що полегшувало правничу роботу.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для зменшення заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу позивачу до 12500,00 грн з урахуванням незначної складності спору. Проте суд зважає на те, що робота адвоката є оплачуваною, а тому зниження її вартості до "нуля" є несправедливим.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Черкаської області від 04.10.2024 у справі №910/8252/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова -Енергетична - Компанія" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.10.2024 у справі №910/8252/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 04.10.2024 у справі №910/8252/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова -Енергетична - Компанія".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.02.2025.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран