СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Харків Справа № 922/1632/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Пуль О.А.

за участі секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (вх.№3022 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 (прийняту у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Чистяковою І.О., ухвалу складено (підписано) 09.12.2024) у справі №922/1632/24 за результатами розгляду скарги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" на дії приватного виконавця (вх.№26551 від 22.10.2024)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, м. Київ,

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України", м. Київ,

3) Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України", м. Київ,

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз", м.Харків,

про стягнення 354 941 467,28 грн

ВСТАНОВИВ:

21.10.2024 до Господарського суду Харківської області через підсистему "Електронний суд" від Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" надійшла скарга на дії приватного виконавця (вх.№ 26551 від 22.10.2024), в якій боржник просив суд:

- скаргу АТ "Харківгаз" на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А про арешт майна боржника від 10.10.2024 у ВП №76151400 задовольнити;

- визнати неправомірними дії приватного виконавця Корольова М.А. по накладенню арешту на майно боржника;

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. про арешт майна боржника від 10.10.2024, прийняту в межах виконавчого провадження ВП № 76151400;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А зняти арешт з майна АТ "Харківгаз", що був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника від 10.10.2024 у ВП № 76151400.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 у справі №922/1632/24 у задоволенні скарги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" на дії приватного виконавця (вх.№26551 від 22.10.2024) відмовлено.

Вказане судове рішення мотивоване тим, що Закон України "Про виконавче провадження" надає можливість приватному виконавцю як накласти арешт на все майно боржника під час відкриття виконавчого провадження, так і накласти арешт на окремі речі, що належать боржнику, не пізніше наступного робочого дня після виявлення такого майна. За висновками суду першої інстанції, за змістом положень Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець вправі вибирати алгоритм своїх дій при здійсненні виконавчого провадження. Відтак, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги на дії приватного виконавця, зазначивши про те, що приватним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника від 10.10.2024 в межах виконавчого провадження ВП №76151400 для забезпечення реального виконання рішення суду; накладення арешту на все майно боржника не позбавило боржника можливості користуватися та володіти своїм майном, а лише тимчасово обмежило право на відчуження майна до виконання рішення суду, яке він не виконав; приватний виконавець при винесенні постанови про арешт майна боржника від 10.10.2024 в межах виконавчого провадження ВП № 76151400 діяв відповідно до закону та в межах повноважень приватного виконавця і право заявника не було порушено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 у справі №922/1632/24 повністю і ухвалити нове рішення, яким визнати неправомірними дії приватного виконавця Корольова М.А. по накладенню арешту на майно боржника, визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А про арешт майна боржника від 10.10.2024 року, прийняту в межах виконавчого провадження ВП № 76151400, та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А зняти арешт з майна Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз", що був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника від 10.10.2024 у ВП №76151400.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що станом на момент накладення арешту на майно боржника приватним виконавцем жодних заходів щодо виявлення майна не здійснено, а тому накладаючи арешт на невизначене майно невстановленої вартості, приватний виконавець порушив принцип «не бачу- не описую- арешт не накладаю». Окрім іншого, на думку АТ "Харківгаз", судом першої інстанції не надано оцінки різним інтересам учасників процесу, а також дотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, АТ "Харківгаз" звертає увагу, що арешт на все майно, без опису окремих конкретно визначених у постанові про накладення арешту на майно боржника речей, було накладено постановою про арешт майна боржника від 10.10.2024, винесеною не в момент відкриття виконавчого провадження ВП №76151400 (виконавче провадження ВП №76151400 відкрито 26.09.2024).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (вх.№3022 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 у справі №922/1632/24; призначено справу до розгляду на 06 лютого 2025 року о 15:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду; встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 15.01.2025, з доказами їх надсилання учасникам справи, для подання заяв, клопотань, тощо до 15.01.2025.

В судовому засіданні 06.02.2025 представник скаржника надав пояснення щодо обставин справи з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити та скасувати оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду з прийняттям нового рішення про задоволення скарги на дії приватного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника. Приватний виконавець Корольов М.А. та представник стягувача заперечували проти доводів АТ "Харківгаз", зазначивши про правомірність дій приватного виконавця під час вирішення питання щодо накладення арешту на майно боржника в межах відкритого виконавчого провадження №76151400.

Представники інших учасників справи у судове засідання 06.02.2025 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені відповідною ухвалою суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду.

Отже, під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до приписів пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 2 статті 273 цього Кодексу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах 19.03.2024 у справі № 910/3016/23, від 08.11.2023 у справі № 922/854/23, від 01.12.2022 у справі № 910/14025/20 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За таких обставин, оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (позивач, ТОВ "ГК "Нафтогаз України") звернулось до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (відповідач, АТ "Харківгаз") про стягнення 354.941.467,28 грн, у тому числі: основний борг 260.524.551,62 грн, пеня 64.612.768,17 грн, 3% річних 10.434.732,31 грн та інфляційні втрати 19.369.415,18 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 847.840,00 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.08.2024 у справі № 922/1632/24 позов задоволено повністю, стягнуто з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (61109, Харківська область, м. Харків, вулиця Безлюдівська, 1, ідентифікаційний код 03359500) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, буд. 1, ідентифікаційний код 40121452) 354.941.467,28 грн, у тому числі: основний борг 260.524.551,62 грн, пеня 64.612.768,17 грн, 3% річних 10.434.732,31 грн та інфляційні втрати 19.369.415,18 грн, а також судовий збір 847.840,00 грн.

На виконання рішення Господарського суду Харківської області від 12.08.2024 у справі №922/1632/24, яке набрало законної сили 11.09.2024, стягувачу видано наказ від 11.09.2024.

26.09.2024 стягувач - ТОВ "ГК "Нафтогаз України", звернувся до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. із заявою про примусове виконання судового рішення, в якій просив, зокрема, відкрити виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Харківської області від 11.09.2024 у справі №922/1632/24 про стягнення з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (61109, Харківська область, м. Харків, вулиця Безлюдівська, 1, ідентифікаційний код 03359500) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, буд. 1, ідентифікаційний код 40121452) 354.941.467,28 грн, у тому числі: основний борг 260.524.551,62 грн, пеня 64.612.768,17 грн, 3% річних 10.434.732,31 грн та інфляційні втрати 19.369.415,18 грн, а також судовий збір 847.840,00 грн.

Як стверджує приватний виконавець, за результатами перевірки доказів, доданих до заяви про відкриття виконавчого провадження, у відповідності до ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", 26.09.2024 приватним виконавцем прийняте рішення про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 11.09.2024 у справі №922/1632/24, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №76151400.

26.09.2024 приватний виконавець прийняв постанову про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за виконавчим документом, у сумі 35578930,73 грн.

26.09.2024 приватний виконавець прийняв постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 431,00 грн.

10.10.2024 приватний виконавець, керуючись приписами статті 56 Закону України "Про виконавче провадження", прийняв постанову про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження в сумі 391368669.01 грн та постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження в сумі 391368669.01 грн.

11.10.2024 приватний виконавець, керуючись приписами статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", прийняв постанову про об`єднання виконавчих проваджень №76151400, №76284357, №76284891 у зведене виконавче провадження №76285009.

Водночас, 04.10.2024 до Господарського суду Харківської області через підсистему "Електронний суд" від боржника надійшла скарга на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (вх.№25050 від 04.10.2024), в якій він просив:

- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. щодо відкриття виконавчого провадження №76151400;

- визнати протиправними та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. про відкриття виконавчого провадження №76151400 від 26.09.2024.

Скаргу обґрунтовано тим, що АТ "Харківгаз" є юридичною особою, частка держави у статутному капіталі якого перевищує 25 відсотків, (керуючий рахунками в цінних паперах АРМА, управитель від АРМА АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз").

На підтвердження цих доводів скаржник посилався на такі обставини.

Так, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №757/11783/22-к в управління АРМА було передано корпоративні права, а саме цінні папери корпоративні права, що належать на праві власності КОМПАНІЇ ЕРІСВЕЛЛ ТРЕЙДІНГ ЛІМІТЕД (ERISWELL TRADING LIMITED, КОМПАНІЇ СОДЕМАН ЛІМІТЕД (SODEMAN LIMITED, КОМПАНІЇ САГАСІТІ ЛІМІТЕД (SAGACITY LIMITED, КОМПАНІЇ САГАСІТІ ЛІМІТЕД (SAGACITY LIMITED, КОМПАНІЇ ХАМГЕЙТ ХОЛДІНГС ЛІМІТЕД (HUMGATE HOLDINGS LIMITED, КОМПАНІЇ ТАНТЕР ХОЛДІНГС ЛІМІТЕД (TANTER HOLDINGS LIMITED, ТОВ "ЛАСФАНО УКРАЇНА", що в сукупності становить 95,9425% відсотків Статутного капіталу Товариства. Таким чином, АРМА на підставі ухвали слідчого судді набула права на цінні папери та права за цінними паперами. Згідно даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, засновником АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" є Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" код за . Розмір внеску до статутного фонду (грн.): 376.515.500 (100 %). Власником 100 % пакету акцій ДАТ "Чорноморнафтогаз" у кількості 376.515.500 штук є акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". В свою чергу, 100 % акцій Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" належать Державі Україна в особі Кабінету Міністрів України. З метою запобігання ризику виникнення надзвичайної ситуації в енергетичній сфері, відповідно до статті 21-1 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28.05.2022 №429-р "Деякі питання управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у виняткових випадках" прийнято рішення погодитися з пропозицією Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, і Міністерства енергетики щодо передачі в управління АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" активів, на які накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000160 від 22.02.2021. Згідно зі статтями 1, 9, 10, 19, 21-1, 22, 24 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів", статтею 100 Кримінального процесуального кодексу України, статтею 6 Глави 1 та Главою 70 Цивільного кодексу України, у порядку виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.05.2022 року № 757/11783/22-к, що знаходиться в ЄДРСР, Розпорядження КМУ № 429-р, між АРМА та АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" укладено договір управління активами (майном) від 05.07.2022 № 11/2022, який є чинним на даний час, ніким не оспорювався, а тому є обов`язковим до виконання його сторонами (на підтвердження надається лист АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" та Деталізацією інформації про блокування ЦП).

Відтак, на думку скаржника, з огляду на приписи ч. 2 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" дії приватного виконавця Корольова М.А. щодо прийняття до виконання заяви стягувача та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №76151400 від 26.09.2024 є противоправними та незаконними.

Також боржник вважає, що дії приватного виконавця щодо прийняття до виконання наказу по справі № 922/1632/24 та відкриття на підставі нього виконавчого провадження № 76151400 вчинено з порушенням статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" та норм Кодексу професійної етики приватних виконавців, оскільки виконавчим округом приватного виконавця Корольова М.А. визначено місто Київ, а у виконавчому документі чітко зазначено місцезнаходження боржника: м. Харків, вул. Безлюдівська, 1, 61109. Рішення про прийняття до виконання вказаного виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження "за місцезнаходженням майна боржника" було прийнято приватним виконавцем у зв`язку з тим, що стягувач у заяві зазначив, що у боржника наявний відкритий розрахунковий рахунок в АТ "Банк "Кліринговий дім" (адреса: 04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, буд. 5 літ. А), чим, на думку боржника, грубо порушив імперативні положення Кодексу професійної етики приватних виконавців, який є обов`язковим для дотримання усіма приватними виконавцями.

Разом з тим, 21.10.2024 до Господарського суду Харківської області через підсистему "Електронний суд" від боржника надійшла скарга на дії приватного виконавця (зареєстровано 22.10.2024 за вх.№ 26551), в якій заявник просив:

- визнати неправомірними дії приватного виконавця Корольова М.А. по накладенню арешту на майно боржника;

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. про арешт майна боржника від 10.10.2024, прийняту в межах виконавчого провадження ВП № 76151400;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А зняти арешт з майна АТ "Харківгаз", що був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника від 10.10.2024 у ВП № 76151400.

В обґрунтування скарги боржником зазначено, що прийняте приватним виконавцем рішення про арешт майна боржника є передчасним, не мотивованим, винесеним з порушенням визначеного Законом України "Про виконавче провадження" порядку черговості проведення виконавчих дій. Оскаржувана постанова приватного виконавця прийнята без обов`язкового проведення опису майна у визначений Законом спосіб, в тому числі з порушенням принципу співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішенням.

Заперечуючи проти вимог скарги АТ "Харківгаз" (вх.№28840) стягувач наполягав на тому, що відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, обов`язок щодо проведення опису і арешту майна та складення відповідного акту виникає у державного виконавця тільки після виявлення майна боржника.

Приватний виконавець Корольов М.А. у відзиві на скаргу (вх.№28850) стверджував про те, що при винесенні оскаржуваної постанови про арешт майна боржника він діяв у спосіб та у відповідності з положеннями Закону України "Про виконавче провадження" і його діями не порушено права та законні інтереси боржника, а тому просив відмовити у задоволенні скарги боржника.

02.12.2024 місцевим господарським судом постановлено оскаржувану ухвалу про відмову у задоволенні скарги на дії приватного виконавця з підстав, зазначених вище.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала місцевого господарського суду про відмову у задоволенні скарги боржника на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича щодо накладення арешту на майно боржника в межах виконавчого провадження з примусового виконання наказу у даній справі.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у рішенні від 15.05.2019 № 2-рп (ІІ)/2019) наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист: невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частиною першою статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частиною першою статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відтак, гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Так, статтею 339 ГПК України (тут і далі у редакції, чинній на час звернення зі скаргою) передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Аналогічні положення містить стаття 74 Закону України "Про виконавче провадження", якою передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону).

Враховуючи зміст наведених норм, розглядаючи скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо їх (рішень, дій, бездіяльності) правомірності/неправомірності, суд має надати оцінку законності дій останнього, тобто встановити, чи було ним дотримано приписи законодавства, які регламентують його діяльність у спірних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги боржника, як й скарги на дії приватного виконавця, зводяться до того, що приватним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника всупереч встановленому законом порядку та інтересів боржника.

Водночас, враховуючи твердження боржника про неправомірність дій приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. щодо відкриття виконавчого провадження №76151400, визначальним у цій справі є питання наявності/відсутності підстав для вчинення приватним виконавцем виконавчих дій задля виконання судового рішення у справі №922/1632/24.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законами України "Про виконавче провадження" та "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано обов`язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У відповідності до статті 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Пунктом 2 частини другої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету.

В такий спосіб законом прямо передбачено обмеження у здійсненні приватним виконавцем примусового виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, зокрема, обмеження стосується боржників - юридичних осіб, у статутному капіталі яких частка більше 25 відсотків належить державі.

Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та пункт 4 частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" встановлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону).

Тобто, вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями, проте з урахуванням передбачених законом обмежень.

Частина перша статті 27 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і частина друга статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" також передбачають право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначених Законом України "Про виконавче провадження". Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З`ясовуючи питання щодо наявності/відсутності у приватного виконавця повноважень на вчинення виконавчих дій щодо боржника з огляду на приписи положень пункту 2 частини другої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження", колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до вимог статті 2 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" (далі - Закон №772-VIII) Національне агентство є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виявлення та розшуку активів, на які може бути накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, та/або з управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковано у кримінальному провадженні чи стягнено за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.

Статті 9, 19 цього ж закону серед функцій Національного агентства визначають управління арештованими в кримінальному провадженні активами, формування та реалізацію державної політики у сфері управління активами, на які накладено арешт або які конфісковано у кримінальному провадженні.

Стаття 1 Закону № 772-VIII визначає управління активами як діяльність із володіння, користування та розпорядження активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави і вирішено питання про їх передачу Національному агентству, тобто забезпечення збереження активів, збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості, передача їх в управління або реалізація активів у випадках та порядку, передбачених цим Законом, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.

Суд звертає увагу, що визначений вказаною нормою закону зміст управління активами є тотожним змісту права власності, наведеному у статті 317 Цивільного кодексу України (власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном).

З аналізу статті 100 Кримінального процесуального кодексу України вбачається, що в управління чи для реалізації Національному агентству передаються активи за сукупності умов: такі активи визнані речовими доказами в кримінальному провадженні; вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; можуть бути передані Національному агентству за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням суду.

Строк управління активами, що передані Національному агентству, залежить від строку дії арешту в кримінальному провадженні. З припиненням арешту або закриттям кримінального провадження припиняється і дія управління арештованим майном.

Статті 21, 21-1 Закону № 772-VIII визначають, що управління активами здійснюється на умовах ефективності, а також збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості. Управління рухомим та нерухомим майном, цінними паперами, майновими та іншими правами здійснюється Національним агентством шляхом реалізації відповідних активів або передачі їх в управління. Управління активами припиняється в раз скасування арешту прийнятих в управління активів, їх конфіскації (у т.ч. спеціальної конфіскації), іншого судового рішення про їх стягнення в дохід держави. У разі надходження винесеного у межах наданих законом повноважень рішення прокурора або судового рішення, що набрало законної сили, якими скасовано арешт прийнятих в управління активів та/або скасовано передачу активів в управління Національному агентству, за умови наявності судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, Національне агентство протягом десяти робочих днів повертає їх законному власнику.

З урахуванням викладеного та зважаючи на вимоги статті 1 Закону № 772-VIII (управління активами, що здійснюється Національним агентством, включає діяльність із володіння, користування та розпорядження ними) суд дійшов висновку про наявність підстав для ототожнення таких правовідносин зі змістом права власності.

Відповідно до статті 96-1 Цивільного кодексу України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства. Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

За приписами статті 22 Закону України "Про акціонерні товариства" акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо відповідного акціонерного товариства.

Згідно з частиною першою статті 27 цього Закону кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: участь в управлінні товариством; отримання дивідендів; отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; отримання інформації про господарську діяльність товариства.

У постанові Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 922/331/23 Суд дійшов таких висновків:

1) арешт корпоративних прав із встановленням заборони на розпорядження акціями у кримінального провадженні веде до тимчасового позбавлення власника акцій можливості розпоряджатися цими акціями, згідно з частиною першою статті 170 Кримінального процесуального кодексу України. Цей арешт може також обмежувати право користування акціями, зокрема права на участь у управлінні компанією та інші корпоративні права, якщо такі обмеження чітко зазначені в ухвалі суду;

2) господарський суд не має повноважень змінювати чи роз`яснювати ухвали слідчого судді, що постановлені у кримінальному провадженні. Господарський суд може лише дослідити зміст ухвали про арешт та її вплив на спірні правовідносини, тому керуючись принципом правової визначеності, зобов`язаний керуватися буквальним формулюванням резолютивної частини ухвали про арешт щодо встановлених заборон та обмежень;

3) за загальним правилом, якщо акції передані в управління на підставі ухвали слідчого судді, управитель під час здійснення повноважень власника таких активів у вищих органах управління юридичної особи зобов`язаний погоджувати свої дії з власником акцій. Такий обов`язок відсутній, якщо акції передані в управління підприємству за рішенням Кабінету Міністрів України у порядку особливої процедури;

4) у спірних правовідносинах правовою підставою обмеження прав акціонера є не лише ухвали слідчого судді про арешт корпоративних прав у спосіб встановлення заборони на реалізацію акцій (на чому помилково наполягає скаржник), а й рішення Кабінету Міністрів України, що дозволяє Управителю діяти у вищих органах управління юридичної особи на власний розсуд без погодження з власником акцій, на які накладено арешт.

З матеріалів даної справи та обставин, встановлених судами, вбачається, що Кабінет Міністрів України передав активи Компанії в управління державному підприємству у зв`язку з винятковим випадком у порядку, встановленому статтею 21-1 Закону України від 10.11.2015 № 772-VIII , що породжує відповідні правові наслідки.

Наведене свідчить, що у спірних правовідносинах Управитель під час здійснення повноважень власника таких активів (акцій) не зобов`язаний погоджувати свої дії у вищих органах управління відповідної юридичної особи з власником таких активів (акціонером).

Питання про їх передачу в управління Національному агентству було вирішено наступною ухвалою слідчого судді від 24.05.2022. Питання існування та оцінки випадку як виняткового для застосування статті 211 вказаного Закону України вирішував Кабінет Міністрів України у розпорядженні від 28.05.2022 № 429-р за поданням Національного агентства, що впливає на особливості управління акціями та права акціонера.

Відповідно до пункт 4 частини першої статті 1 Закону України № 772-VIII управління активами - діяльність із володіння, користування та розпорядження активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави і вирішено питання про їх передачу Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, тобто забезпечення збереження активів, збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості, передача їх в управління або реалізація активів у випадках та порядку, передбачених цим Законом, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.

Аргументи скаржника про те, що Управитель не набув прав за цінними паперами та взагалі не мав вчиняти жодних дій як Управитель, доки не внесено змін до системи депозитарного обліку, Суд відхиляє, оскільки суд апеляційної інстанції надав оцінку таким доводам і обґрунтовано виходив з того, що чинним законодавством визначено особливості набуття управителем статусу керуючого рахунком у цінних паперах.

Зокрема, згідно з частинами десятою та одинадцятою глави 1 розділу 5 Положення про проведення депозитарної діяльності, затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 23.04.2013 № 735, у разі передачі цінних паперів депонента, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, на підставі відповідної ухвали слідчого судді, суду або згоди власника цінних паперів на їх передачу в управління Національного агентства статусу керуючого рахунком щодо рахунку в цінних паперах такого депонента в депозитарній установі набуває Національне агентство або юридична особа, якій Національним агентством за результатами конкурсу в порядку, встановленому законом, такі цінні папери передані в управління. У разі передачі цінних паперів в управління Національному агентству реалізація прав на такі цінні папери здійснюється останнім. У разі передачі цінних паперів Національним агентством в управління Управителю Управитель здійснює повноваження власника таких цінних паперів на підставі договору про управління між Національним агентством та Управителем з урахуванням вимог та обмежень, встановлених законодавством. Набуття Національним агентством/Управителем статусу керуючого рахунком у цінних паперах не потребує відповідного розпорядження депонента та обов`язкового переоформлення анкети рахунку в цінних паперах депонента.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що при виконанні судових рішень щодо стягнення коштів за рахунок активів боржника, які у передбаченому законом порядку передані в управління Національного агентства як центрального органу державної виконавчої влади, підлягає застосуванню пункт 2 частини другої статті 5 Закону, оскільки вказана норма не має будь-яких застережень відносно того, що частка держави в розмірі більш ніж 25% статутного капіталу має належати їй на лише на праві власності та/або з зазначеннями про це у відповідних державних реєстрах.

Щодо можливості приватного виконавця здійснювати виконання рішень щодо боржника, корпоративні права якого перебувають у управлінні Національного агентства, Верховний Суд, виходячи із системного тлумачення статей 124, 129-1 Конституції України, статей 317, 318 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" (далі - Закон № 772-VIII), пункту 2 частини другої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження", дійшов висновку, що після запровадження управління майном держава в особі Національного агентства набула тимчасово права власника щодо таких корпоративних прав з метою забезпечення збереження активів та збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості.

Такий висновок щодо транспозиції права власності відповідає, зокрема пункту 8 статті 21 Закону №772-VIII, за вимогами якого у разі надходження винесеного у межах наданих законом повноважень рішення прокурора або судового рішення, що набрало законної сили, якими скасовано арешт прийнятих в управління активів та/або скасовано передачу активів в управління Національному агентству, останнє протягом десяти робочих днів повертає їх законному власнику.

Тобто застосована законодавцем юридична конструкція свідчить про те, що під час здійснення процедури управління активами повноваження власника реалізуються саме Національним агентством (АРМА), а майно та корпоративні права фактично перебувають у його власності та повертаються власнику лише після відповідного рішення прокурора чи суду.

В такий спосіб, з урахуванням вимог частини другої статті 5 Закону приватний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження та здійснювати виконавчі дії щодо майна боржника, оскільки частка держави в статутному капіталі, з урахуванням їх перебування в управлінні Національного агентства, складає більше 25%.

При цьому Верховний Суд звернув увагу, що зазначене не є перешкодою для примусового виконання судового рішення Державною виконавчою службою, не обмежує стягувача у здійсненні відповідних дій у порядку, встановленому законом.

Вищевказані висновки, сформовані у постанові суду касаційної інстанції від 19.12.2024 у справі №903/62/23, є обов`язковими для врахування у цій справі за приписами частини четвертої статті 236 Господарського процесуально кодексу України.

При цьому, постанова касаційного господарського суду від 19.12.2024 у справі №903/62/23 ухвалена у справі, де предметом касаційного перегляду є питання наявності/відсутності підстав для вчинення приватним виконавцем виконавчих дій задля виконання судового рішення у справі №903/62/23 (у зв`язку з перебуванням активів АТ "Волиньгаз" в управлінні держави в особі Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі - Національне агентство), тобто частка державної власності у статутному капіталі боржника перевищує 25 відсотків), а значить містить висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

В даному випадку, ні приватним виконавцем, ні стягувачем не спростовані обставини, що на час відкриття виконавчого провадження та розгляду скарги на дії приватного виконавця, корпоративні права АТ "Харківгаз" передані в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, у розмірі, що перевищує 25% статутного капіталу.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у приватного виконавця повноважень на вчинення виконавчих дій щодо товариства, активи якого передані в управління держави в особі Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Водночас, досліджуючи обставини справи та з`ясовуючи обставини щодо наявності/відсутності порушення в частині відкриття виконавчого провадження, та як наслідок вчинення виконавчих дій в межах такого виконавчого провадження, саме приватним виконавцем колегія суддів враховує таке.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Водночас, як було зазначено вище, у пункті 2 частини другої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету.

Таким чином, законом визначено перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу на етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження та випадки, за наявності яких виконавець не може прийняти до виконання поданий йому виконавчий документ.

Відтак, приватний виконавець, як суб`єкт примусового виконання судового рішення, повертає виконавчий документ без прийняття до виконання у випадку, коли на момент відкриття виконавчого провадження за відкритими даними або за зверненням боржника йому стане відомо, що виконавчий документ не підлягає виконанню приватним виконавцем.

Судова колегія зазначає, що Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань" (з наступними змінами) передбачено, що єдиною державною інформаційною системою, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи є Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр).

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлені підрозділи юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, з Єдиного державного реєстру (стаття 7 Закону).

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 9 вказаного Закону в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: центральний чи місцевий орган виконавчої влади, до сфери управління якого належить юридична особа публічного права або який здійснює функції з управління корпоративними правами держави у відповідній юридичній особі.

Пункт 1 частини другої статті 11 вказаного Закону передбачає, що відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі, надаються у вигляді: 1) безоплатного доступу через портал електронних сервісів до: відомостей з Єдиного державного реєстру, які актуальні на момент запиту, необхідних для видачі документів дозвільного характеру та ліцензій, а також про видані документи дозвільного характеру та ліцензії, для укладення цивільно-правових договорів, у тому числі щодо наявності запису про державну реєстрацію припинення або перебування юридичної особи у стані припинення, державну реєстрацію припинення чи перебування у процесі припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, про місцезнаходження, адресу електронної пошти, цифровий код модельного статуту, види діяльності, центральний чи місцевий орган виконавчої влади, до сфери управління якого належить державне підприємство або частка держави у статутному капіталі юридичної особи, якщо така частка становить не менше 25 відсотків, про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа, про юридичних осіб - правонаступників, про відокремлені підрозділи юридичної особи, про осіб, які можуть вчиняти дії від імені особи, у тому числі відомості про розпорядника майна, санатора, голову комісії з припинення, ліквідатора, керуючого припиненням, управителя майна, наявність обмежень щодо представництва, про відкриття виконавчого провадження, - шляхом їх пошуку за повним чи скороченим найменуванням, іменем, ідентифікаційним кодом, реєстраційним номером облікової картки платника податків, серією та номером паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), перегляду, копіювання та роздрукування.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стосовно АТ "Харківгаз", що містяться у відкритому доступі, встановлено, що засновниками зазначено акціонерів згідно до реєстру власників цінних паперів, в останньому відсутні відомості про те, що частка держави у статутному капіталі боржника перевищує 25 відсотків.

Як стверджував приватний виконавець під час розгляду даної справи, з метою з`ясування обставин щодо частки держави у статутному капіталі товариства, ним здійснено перевірку інформації у наступних відкритих реєстрах: база даних Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про ринок цінних паперів (https://www.stockmarket.gov.ua/, smida.gov.ua); база даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/); реєстр корпоративних прав держави у статутних капіталах господарських товариств (https://www.spfu.gov.ua/userfiles/xls/reestr-kpd-20122024_18335.xls, spfu.gov.ua/ua/documents/press-list/spf-management-rights-state/18335.html).

Проте, за результатами перевірки ним не встановлено відомостей щодо зареєстрованої частки держави в статутному капіталі боржника або інформації щодо управління державою (у тому числі АРМА) цінними паперами боржника, а відтак не встановлено у відповідності до положень Закону України "Про виконавче провадження" підстав, за яких виконавчий документ не підлягає виконанню приватним виконавцем та повертається стягувачу, що виключає визнання неправомірними дій приватного виконавця з наведених підстав та було встановлено в постанові Східного апеляційного господарського суду від 06.02.2025 у даній справі за результатами розгляду скарги АТ "Харківгаз" на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (вх.№25050 від 04.10.2024).

Також, скаржником не доведено неправомірність дій приватного виконавця в межах відкритого виконавчого провадження щодо накладення арешту на майно боржника, з огляду на таке.

Пунктами 6, 7 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 351 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до частини 1 та 2 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частинами 1-3, 5 статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно з частиною 8 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав.

Відповідно до п. 6 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У розумінні частини 2 статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Закон України "Про виконавче провадження" надає можливість приватному виконавцю як накласти арешт на все майно боржника під час відкриття виконавчого провадження, так і накласти арешт на окремі речі, що належать боржнику, не пізніше наступного робочого дня після виявлення такого майна. При цьому постанова виконавця про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору відповідно до наведених положень Закону України "Про виконавче провадження" не повинна містити в собі опису майна, на яке накладається арешт. За змістом зазначених положень Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець вправі вибирати алгоритм своїх дій при здійсненні виконавчого провадження, а положення цього Закону не містять обмеження щодо накладення арешту на майно розміром суми, що підлягає стягненню. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.05.2022 у справі № 916/2100/20, від 29.12.2021 у справі № 916/2100/20, від 18.06.2018 у справі № 910/15141/16, від 25.05.2020 у справі № 127/24849/16, від 15.01.2020 у справі № 910/8691/17.

Відтак, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що у даному випадку приватним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника від 10.10.2024 в межах виконавчого провадження ВП № 76151400 для забезпечення реального виконання рішення суду.

Встановлені обставини справи виключають підстави для задоволення скарги АТ "Харківгаз" про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. щодо накладення арешту в межах відкритого виконавчого провадження №76151400.

Разом з тим, зважаючи на необхідність врахування постанов Верховного Суду від 19.12.2023 та від 15.01.2025 у справі №903/62/23, з огляду на відсутність у приватного виконавця повноважень на виконання рішення суду у даній справі про стягнення з АТ "Харківгаз", скарга боржника на дії приватного виконавця підлягає задоволенню в частині скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. про арешт майна боржника від 10.10.2024, прийняту в межах виконавчого провадження ВП № 76151400, та зобов`язання приватного виконавця зняти арешт з майна АТ "Харківгаз", що був накладений на підставі вищезазначеної постанови, проте не з наведених у ній мотивів, а в першу чергу з огляду на відсутність у приватного виконавця повноважень на вчинення виконавчих дій щодо товариства, активи якого передані в управління держави в особі Національного агентства.

Таким чином, доводи скаржника частково знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги правомірне звернення боржника за захистом своїх прав до суду першої інстанції зі скаргою на дії приватного виконавця, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не надав встановленим обставинам справи належну оцінку в повному обсязі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" слід задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення підлягає зміні з мотивів, викладених у цій постанові з викладенням його в редакції даної постанови.

Керуючись статтями 269, 270, п.2 ч.1 ст. 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" задовольнити частково.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2024 у справі №922/1632/24 змінити. Викласти резолютивну частину ухвали в такій редакції:

"Скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича щодо накладення арешту на майно боржника (вх.№ 26551 від 22.10.2024) задовольнити частково.

Скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. про арешт майна боржника від 10.10.2024, прийняту в межах виконавчого провадження ВП № 76151400;

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. зняти арешт з майна Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз", що був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника від 10.10.2024 у ВП № 76151400.

В іншій частині скарги відмовити.".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.02.2025.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.А. Пуль