УХВАЛА

м. Київ

12.02.2025Справа № 906/794/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши

заяву Фізичної особи-підприємця Невмержицького Миколи Івановича

про ухвалення додаткового рішення

у справі № 906/794/24

за позовом Фізичної особи-підприємця Невмержицького Миколи Івановича

до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (м. Київ) в особі Філії "Білокоровицьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

про стягнення 243 877,11 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 позов задоволено частково, стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Фізичної особи-підприємця Невмержицького Миколи Івановича заборгованість у розмірі 214 900,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 19 533,62 грн., 3% річних у розмірі 9 441,43 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 658,13 грн., в іншій частині позову відмовлено.

31.01.2025 представником Фізичної особи-підприємця Невмержицького Миколи Івановича подано заяву про ухвалення додаткового рішення. В обґрунтування означеної заяви, позивач зазначає про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення та стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Фізичної особи-підприємця Невмержицького Миколи Івановича 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Розглянувши заяву позивача про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат на правничу допомогу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Отже, за приписами ст. 244 ГПК України слідує, що додаткове рішення - це засіб виправлення неповноти основного судового рішення. Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема неповноту. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 2-6 ст. 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу:

1) за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу);

2) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;

3) загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат;

4) під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Поряд з цим, частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу визначає, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, в підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн., позивачем було долучено лише Акт приймання-передачі наданих правничих послуг від 18.07.2024 до Договору № 4 від 22.02.2024, який також надавався позивачем в підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у справах № 906/793/24 та № 906/673/24 та за результатами вирішення означених справ, рішенням Господарського суду Житомирської області від 18.09.2024 у справі № 906/793/24 стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Фізичної особи-підприємця Невмержицького Миколи Івановича 2 043,27 грн. витрат на правничу допомогу та рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.10.2024 у справі № 906/673/24 стягнуто з Овруцької міської ради Житомирської області на користь Фізичної особи-підприємця Невмержицького Миколи Івановича 5 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Отже, фактично Акт приймання-передачі наданих правничих послуг від 18.07.2024 до Договору № 4 від 22.02.2024 є уніфікованим позивачем документом, який подається до справ, позивачем у яких є Фізична особа-підприємець Невмержицький Микола Іванович, в якості підтвердження доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що означений Акт приймання-передачі наданих правничих послуг від 18.07.2024 до Договору № 4 від 22.02.2024, який вже був доказом надання професійної правничої допомоги Фізичній особі-підприємцю Невмержицькому Миколі Івановичу у справах № 906/793/24 та № 906/673/24, та за результатами оцінки якого, вже стягнуто витрати на користь позивача, не може бути також і доказом понесення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі.

Натомість визначена законодавцем конструкція п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України визначає, що не вирішення судом питання про витрати на професійну правничу допомогу, може мати за умови, по-перше, заявлення до стягнення конкретизованої суми витрат на професійну правничу допомогу, а по-друге, наявність в матеріалах справи на момент не вирішення такого питання доказів в підтвердження понесення означених витрат.

Поряд з цим, оскільки в процедурі спрощеного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів - не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні.

Водночас в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню інша вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 922/376/20.

В свою чергу, рішення суду у справі ухвалено 06.01.2025, а отже у відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України позивач міг подати докази щодо розміру понесених судових витрат до 13.01.2025 включно.

Натомість лише 20.01.2025 позивачем направлено на адресу суду засобами поштового зв`язку заяву про ухвалення додаткового рішення, до якої позивач вже долучив Договір про надання правової допомоги № 5 від 22.02.2024, банківську виписку за 19.09.2024 та платіжну інструкцію № 585 від 19.09.2024 на суму 20 000,00 грн.

При цьому, означена копія платіжної інструкції №585 від 19.09.2024 на суму 20 000,00 грн. була позивачем використана також і в якості доказів понесення судових витрат у справі № 906/673/24.

Разом з тим, фактично направлена позивачем 20.01.2025 заява до якої долучено докази, якими позивач обґрунтовує понесені витрати на професійну правничу допомогу, є фактично заявою про долучення таких доказів, які у відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України мали би бути подані до 13.01.2025 включно, а отже є такими, що подані поза встановленим процесуальним строком.

Поряд з цим, ч. 8 ст. 129 ГПК України також передбачено, що у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, оскільки фактично в підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано уніфіковані докази таких витрат, які вже використовувались у справах № 906/793/24 та № 906/673/24, та з огляду на подання таких доказів поза строком, визначеним ч. 8 ст. 129 ГПК України, суд залишає подану позивачем заяву у відповідності до приписів ч. 8 ст. 129 ГПК України без розгляду.

Керуючись ст.ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

Заяву Фізичної особи-підприємця Невмержицького Миколи Івановича про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у порядку та строки, визначені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.А. Грєхова