ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"07" лютого 2025 р. Справа№910/7885/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024

у справі №910/7885/24 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Супрунюк Надії Миколаївни

до Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни

про стягнення боргу у розмірі 128 297,40 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Супрунюк Надія Миколаївна (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни (далі - відповідач) про стягнення боргу у розмірі 128 297,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем на виконання своїх зобов`язань за Договором №131020 про надання транспортно-експедиційних послуг під час перевезень вантажів автомобільним транспортом від 13.10.2020 було надано відповідачу згідно заявки №1908/1-В від 19.08.2022 послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом за маршрутом м. Хугстратен, Бельгія - м. Київ, Україна, в той час як відповідач свого обов`язку з оплати даної послуги належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виник борг перед позивачем у сумі 128 297,40 грн.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про те, що не заперечує проти факту надання позивачем послуг відповідно до заявки №1908/1-В від 19.08.2022, однак заперечує проти вартості наданих послуг позивача. Відповідач вказує, що у вказаній заявці відповідачем було погоджено умови здійснення перевезення за маршрутом Бельгія 2320, 2370 - Україна за ціною у розмірі 58 200,00 грн, натомість сума в розмірі 128 297,40 грн не була погоджена відповідачем жодним доступним способом, ні за допомогою факсимільного зв`язку, ні за допомогою електронної пошти, ні будь-яким іншим способом.

Господарський суд міста Києва рішенням від 07.11.2024 у справі №910/7885/24 позов задовольнив повністю. Стягнув з Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни на користь Фізичної особи-підприємця Супрунюк Надії Миколаївни борг у розмірі 128 297, 40 грн та судовий збір у розмірі 3 028, 00 грн.

При ухваленні рішення у справі №910/7885/24 суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи норми витрат палива і мастильних матеріалів, відстань перевезення рефрижератором, температурний режим, вагу вантажу (4 590 кг) та вартість дизельного пального в України, то собівартість такого перевезення (без врахування витрат на зберігання, документацію та інші витрати, пов`язані з міжнародним перевезенням, обов`язкові збори та платежі по країнам слідування, в тому числі за рух автобанами, а також без врахування витрат на доставку автомобіля в місце завантаження вантажу) як мінімум складала б 40 000,00 грн та з огляду на наявність інших обов`язкових витрат, пов`язаних із вантажним перевезенням майже 5 т медикаментів із м. Хугстратен, Бельгія в м. Київ, Україна, в тому числі із оплати мит / зборів, страхування вантажу та відповідальності водія автомобіля, суд першої інстанції вважав малоймовірним погодження сторонами ціни за спірне перевезення у розмірі 58 200,00 грн.

Суд першої інстанції вказав, що після початку повномасштабного вторгнення країни-агресора в Україну вартість міжнародних перевезень з / в Україну вантажів значно здорожчала, зокрема через здорожчання пального, відтак дійшов висновку, що малоймовірним є те, що в серпні 2022 року сторони могли погодити ціну подібного перевезення в сумі 1 563,77 Євро (58 200,00 грн / 37,2177 грн), тобто дешевше ніж вартість такого ж (аналогічного) перевезення у грудні 2021 року - до початку повномасштабної війни з країною-агресором.

Наведене у сукупності дало суду першої інстанції підстави для висновку, що сторонами було погоджено вартість спірного перевезення у редакції наданої позивачем заявки №1908/1-В від 19.08.2022, тобто у розмірі 128 297,40 грн без ПДВ, а факт виконання Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною перевезення за Заявкою №1908/1-В від 19.08.2022 підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №23082022 та визнається Фізичною особою-підприємцем Чепель Юлією Анатоліївною у відзиві на позов.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Чепель Юлія Анатоліївна звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить долучити до матеріалів справи: акт здачі-приймання робіт (виконаних послуг) №10/9503 від 08.04.2021, акт здачі-приймання робіт (виконаних послуг)№27/3399 від 14.07.2021 та заявку №2903-В від 29.03.2021; рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/7885/24 скасувати; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач здійснював перевезення в такий же самий літній період в липні 2021 року, за тим же маршрутом, однак вартість перевезення становила 38 846,40 грн, по курсу НБУ (на дату заявки становить 32,2623 грн за 1 Євро) 1204,08 Євро. Тобто вартість перевезення в аналогічний період з аналогічними умовами в еквіваленті Євро становила менше (1204,08 Євро - 38 846,40 грн) ніж за аналогічний період 2022 року, відповідно до оскаржуваної заявки №1908/1-В від 19.08.2022 (1 563,77 Євро - 58 200,00 грн).

Відповідач наголошує, що він зазначив про те, що повний комплект документів за заявкою на організацію перевезення вантажів автомобільним транспортом позивачем наданий не був, а направлення повного пакету документів і квитанції про відправлення посилки засобами «Нової пошти», відправником якого зазначено позивача, а одержувачем - відповідача не є належним доказом.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/7885/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 02.12.2024 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7885/24. Відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/7885/24.

Матеріали справи №910/7885/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 12.12.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 16.12.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/7885/24. Вирішив розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропонував учасникам справи надати міркування, щодо поданого відповідачем клопотання про доручення доказів до апеляційної скарги. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 06.01.2025.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

27.01.2025 на адресу Північного апеляційного господарського позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, який підлягає залишенню судом апеляційної інстанції без розгляду, оскільки позивачем порушено строк, встановлений судом апеляційної інстанції, для подання відзиву на апеляційну скаргу за ухвалою про відкриття апеляційного провадження у даній справі за апеляційною скаргою відповідача.

Клопотання відповідача про долучення доказів, наданих суду разом з апеляційною скаргою задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд у постановах від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, від 26.09.2023 у справі № 910/4490/22 виснував, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 13.10.2020 між Фізичною особою-підприємцем Чечель Юлією Анатолієвною (Експедитор/відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною (Експедитор1/позивач) укладено договір №131020 про надання транспортно-експедиційних послуг під час перевезень вантажів автомобільним транспортом (далі Договір) за умовами якого, даним договором регулюються взаємовідносини, що виникають між експедитором (Фізична особа-підприємець Чепель Юлія Анатоліївна) та експедитором 1 (Фізична особа-підприємець Супрунюк Надія Миколаївна) під час планування, організації, здійснення та оплати транспортно-експедиційних послуг під час перевезень вантажів автомобільним транспортом по території України та за її межами (п. 1.1 Договору).

У пункті 2.3 Договору вказано, що на кожне окреме завантаження оформлюється транспортне замовлення, що має перелік умов та особливостей конкретного перевезення.

Підтвердженням факту надання послуги є оригінал товарно-транспортної накладної встановленого зразку з відмітками відправника вантажу, перевізника, одержувача вантажу (п. 2.4 Договору).

У пункті 3.1 Договору зазначено, що експедитор інформує експедитора 1 про терміни та обсяги майбутніх перевезень, кількість та бажаний тип рухомого складу. Інформація передається факсимільним зв`язком у вигляді транспортного замовлення, що містить у собі додатково наступну інформацію:

- точні адреси місць завантаження та розвантаження вантажу;

- дата й час подачі автомобіля для завантаження;

- вага та вид вантажу;

- сума фрахту та форма оплати за перевезення;

- інші особливості перевезення конкретного вантажу.

Відповідно п. 3.2 Договору експедитор 1 передає експедитору факсимільним зв`язком письмове підтвердження прийняття замовлення до виконання разом з реєстраційними номерами транспортного засобу, що фрахтується, та з обов`язковим підписом уповноваженого представника та штампом свого підприємства. У разі, якщо протягом 1-єї години після відправлення експедитору транспортного замовлення експедитор 1 не передає підтвердження і не надсилає відмови від його прийняття, транспортне замовлення вважається прийнятим на умовах, що вказані в ньому.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що приводом для здійснення оплати експедитором є оригінал рахунку-фактури, що надає експедитор 1 в одному примірнику, оригінал товарно-транспортної накладної з відміткою одержувача вантажу про прийняття вантажу в двох примірниках, податкова накладна, акти здачі-приймання робіт (виконання послуг), заявка, скріплена печаткою і підписом експедитора 1. Вказані документи повинні бути надані не пізніше ніж в 2-денний термін після завершення вантажоперевезення. Ненадання експедитор 1 вищезгаданих документів дає право експедитору відмовити у здійсненні оплати до моменту надання необхідних документів.

Термін оплати послуг експедитора 1 складає 10 банківських дні з моменту отримання експедитором документів, що вказані в пункті 5.2 даного договору, якщо інше не обумовлене в транспортному замовленні (п. 5.2 Договору).

Даний договір є безстроковим і набуває сили з моменту його підписання, уповноваженими представниками сторін (п. 9.1 Договору).

Згідно п. 10.1 Договору додаткові угоди, додатки, протоколи узгодження послуг, замовлення, заявки на надані послуги, та акти виконаних робіт підписані з використанням факсиміле мають однакову юридичну силу, що й додаткові угоди, додатки, протоколи узгодження послуг, замовлення, заявки на надані послуги, та акти виконаних робіт підписані власноручно.

Подача транспортного засобу до місця завантаження згідно заявки здійснюється за рахунок експедитора 1 (п. 10.6 Договору).

Відповідно до частин першої - другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

У серпні 2022 року Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною було надано Фізичній особі-підприємцю Чепель Юлії Анатоліївні транспортно-експедиційні послуги з перевезення вантажу (медикаментів) автомобільним транспортом за маршрутом м. Хугстратен, Бельгія - м. Київ, Україна.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача, що відповідачем не було оплачено спірного перевезення вантажу, у зв`язку з чим у Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни виник борг перед Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною у розмірі 128 297,40 грн.

Позивач стверджує, що дане перевезення було здійснене Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною на підставі укладеного сторонами Договору №131020 про надання транспортно-експедиційних послуг під час перевезень вантажів автомобільним транспортом від 13.10.2020. При цьому, долучений до позовної заяви примірник Договору №131020 від 13.10.2020 не містить підпису та печатки Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни.

Водночас, у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив та в апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець Чепель Юлія Анатоліївна не заперечує проти укладення сторонами Договору №131020 від 13.10.2020 та посилається на його умови, а наявні в матеріалах справи рахунки на оплату, які оплачені відповідачем, місять посилання на реквізити цього договору.

Враховуючи, що відповідач у своїх заявах по суті спору визнав укладення сторонами Договору №131020 від 13.10.2020, в той час як документи, якими обмінювались сторони, містять посилання на реквізити вказаного правочину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо умов договору перевезення вантажу та укладено Договір №131020 про надання транспортно-експедиційних послуг під час перевезень вантажів автомобільним транспортом від 13.10.2020 (надалі - Договір).

Відповідно до частини 1 статті 307 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно із статтею 908 ЦК України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За змістом частини 2 статті 307 ГК України та частин 2, 3 статті 909 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з частиною 1 статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

19.08.2022 сторонами було погоджено умови Заявки №1908/1 від 19.08.2022 щодо здійснення 22-23 серпня 2022 року Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною перевезення за маршрутом Бельгія 2320, 2370 - Україна (Київ) медикаментів в автомобілі рефрижераторного типу (з причіпом-рефрижератором), державний номерний знак автомобіля НОМЕР_1 , з причіпом, державний номерний знак НОМЕР_2 ) з температурним режимом +2…+8 ?, під керуванням водія ОСОБА_1 .

Сторонами було надано два примірника Заявки №1908/1 від 19.08.2022, які є ідентичними за змістом окрім умови про ціну (ставку) перевезення. Так, у редакції заявки Фізичної особи-підприємця Супрунюк Надії Миколаївни ставка (ціна) перевезення складає 128 297,40 грн, а у редакції заявки Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни - 58 200,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором, здійснивши перевезення вантажу на умовах, погоджених у заявці, що підтверджується відповідною міжнародною товарно-транспортною накладною CMR.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 12.1. Заявки №1908/1-В від 19.08.2022 визначено умови оплати, надання документів завірених оригінальним підписом і мокрою печаткою перевізника: договір (для нових перевізників), рахунок, акти здачі-приймання робіт, заявка на перевезення; 2 екземпляра оригіналів ТТН з підписами водія, комплект документів (видаткова накладна, доручення на отриманий вантаж).

У п. 12.3 Заявки №1908/1-В від 19.08.2022 сторонами було погоджено, що оплата перевезення здійснюється протягом 6-10 робочих днів після вивантаження - 15-20 банківських днів після отримання всіх документів та термодатчика.

У якості доказів відправлення вказаних вище документів на адресу відповідача, позивачем надано експрес-накладну ТОВ "Нова пошта" №2375 від 03.09.2022.

Отримання відправлення №2375 Фізичною особою-підприємцем Чепель Юлією Анатоліївною визнається у відзиві на позов, проте остання вказує, що в даному відправленні нею було отримано лише міжнародну товарно-транспортну накладну (CMR) №23082022, в той час як інших документів у даному відправленні не було. Крім того, Фізична особа-підприємець Чепель Юлія Анатоліївна вказує на неналежність такого доказу як експрес-накладна Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" №2375 від 03.09.2024 як доказу, оскільки в останньому не міститься опису вкладення.

Господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що в заявці №1908/1-В від 19.08.2022, передбачалась можливість пересилання документів "Новою Поштою" за адресою м. Київ, вул. Машинобудівна, 37, ТОВ «АВФ-СЕРВІС», , тел. Тетяна, а отже сторони презюмували належність такого способу відправки документів, а відтак формального посилання відповідача на відсутність опису вкладення для підтвердження направлення пакету документів не достатньо для висновку про не здійснення позивачем направлення визначених п. 5.2 Договору та п. 12.1 Заявки №1908/1-В від 19.08.2022 документів.

Судом апеляційної інстанції враховано, що згідно умов договору та заявки оплата відбувається після направлення позивачем документів, а не після підписання їх сторонами, а отже не логічно було б направити лише міжнародну товарно-транспортну накладну CMR, якою підтверджено про повне виконання заявки №1908/1-В від 19.08.2022, без виставлення відповідачу рахунку, акту здачі-приймання робіт та самої заявки (саме ці документи відповідач зазначає, що не отримав).

З огляду на наведене, доводи Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни про не направлення Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною всіх визначених п. 5.2 Договору та п. 12.1 Заявки №1908/1-В від 19.08.2022 документів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у суду відсутні обґрунтовані підстави для сумніву у виконанні позивачем свого обов`язку з направлення пакету документів відповідачу.

У правових висновках, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21, між іншим, зазначено на те, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що з матеріалів справи вбачається, що між сторонами відбувався обмін повідомленнями з боку позивача з використанням електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з боку відповідача - з використанням електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними скріншотами.

Згідно із наданих позивачем роздруківок з електронної пошти сторін, вбачається, що погодження перевезень між Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною та Фізичною особою-підприємцем Чепель Юлії Анатоліївні здійснювалось від імені відповідача абонентом із електронною адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 При цьому, із вказаної електронної адреси надходили позивачу листи як від Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни, так і від Товариства з обмеженою відповідальністю "АВФ-Сервіс".

Суд першої інстанції встановив, що пов`язаність Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "АВФ-Сервіс" підтверджується також тим, що в кожній оформленій відповідачем заявці (в т.ч. оплаченій відповідачем) зазначалось, що для питань оплати необхідно направити документи засобами поштового зв`язку (в т.ч. через ТОВ "Нова Пошта") на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВФ-Сервіс".

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначив, що всі документи зберігаються не у відповідача, а у Товариства з обмеженою відповідальністю "АВФ-Сервіс".

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом першої інстанції, позивачем було надано суду проект Заявки №1908/1-В від 19.08.2022, підписаний представником та скріплений печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "АВФ-Сервіс", предметом якої є виконання Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною 22-23 серпня 2022 року перевезення за маршрутом Бельгія - Україна (Київ) медикаментів в автомобілі рефрижераторного типу, державний номерний знак автомобіля НОМЕР_1 , з причіпом, державний номерний знак НОМЕР_2 ) з температурним режимом +2…+8 ?, під керуванням водія ОСОБА_1 (що є спірним в межах даної справи) за ціною 3 500,00 Євро (а.с. 128).

Заявку №1908/1-В від 19.08.2022 за ціною 3 500, 00 Євро згідно наданих доказів листування сторін через електронну пошту, було направлено позивачу 19.08.2022 після того, як позивач зі своєї електронної адреси направив на електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВФ-Сервіс» ряд документів, які необхідні для заповнення заявки.

Як стверджує позивач, його попросили переробити Заявку №1908/1-В від 19.08.2022 на спірне перевезення шляхом заміни в ній замовника перевезення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВФ-Сервіс" на Фізичну особу-підприємця Чепель Юлію Анатоліївну, а також зазначивши вартість перевезення у гривні. Відповідно ціна в укладеній із відповідачем Заявці №1908/1-В від 19.08.2022 в редакції позивача - 128 297,40 грн без ПДВ еквівалента 3 447,21 Євро по курсу НБУ станом на дату укладення заявки (який є нижчим від ринкового курсу), що підтверджує доводи позивача щодо вартості спірної послуги перевезення.

Отже, копії наданого позивачем електронного листування здійснені з особою, яка є уповноваженою особою відповідача.

Листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за ст.7 ЦК України (постанова Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі №914/2505/17).

Так, у правових висновках, викладених у постанові Верховного Суду від 13.10.2021 року у справі №923/1379/20 (п. 84) та у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 910/15383/21 (п. 38), зокрема, зазначено, що обмін сторонами інформацією при виконанні договірних зобов`язань шляхом надіслання електронних листів уже давно став частиною ділових звичаїв в Україні. Відповідно до статей 3, 5, 8 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг" електронні документи вже давно стали частиною ділового обороту та юридична сила електронного документа, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи умови п. 3.2 договору, обмін між сторонами підписаними та сканованими документами (договором та заявкою) свідчить про погодження та підписання їх сторонами та про виникнення відповідних зобов`язань за ним.

Ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не було заперечено факт листування між сторонами, не було надано заперечень щодо пов`язаності відповідача з Товариством з обмеженою відповідальністю "АВФ-Сервіс", а також змісту листування.

Відповідно до частин першої та другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Крім того, згідно з приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто тягар доказування лежить на сторонах.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26.02.2024 у справі № 910/6757/23.

З матеріалів справи також вбачається, що із наданих ТОВ "Амковет-Україна" (вантажоодержувач спірного перевезення) на адвокатський запит №06 від 07.03.2024 документів, що за спірне перевезення ним було сплачено Фізичній особі-підприємцю Чепель Юлії Анатоліївни кошти у розмірі 164 165,00 грн (тобто втричі більшу ціну, ніж за твердженнями відповідача підлягала сплаті безпосередньому виконавцю перевезення - Фізичній особі-підприємцю Супрунюк Надії Миколаївні).

Відповідач хоч і стверджує, що вартість перевезення складала 58 200,00 грн, проте навіть вказаної суми коштів нею не було сплачено позивачу, незважаючи на отримання оплати від ТОВ "Амковет-Україна" за спірне перевезення у розмірі 164 165,00 грн, в той час як пасивне ігнорування свого обов`язку перед позивачем зі сплати коштів за отримані послуги перевезення більш як протягом двох років не може вважатись добросовісною поведінкою суб`єкта господарювання.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведене у сукупності дає суду підстави для висновку, що сторонами було погоджено вартість спірного перевезення у редакції наданої позивачем Заявки №1908/1-В від 19.08.2022, тобто у розмірі 128 297,40 грн без ПДВ.

В свою чергу, факт виконання Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною перевезення за Заявкою №1908/1-В від 19.08.2022 підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №23082022 та визнається Фізичною особою-підприємцем Чепель Юлією Анатоліївною.

Доводи відповідача, що позивач здійснював перевезення в такий же самий літній період в липня 2021 року, за тим же маршрутом, однак вартість перевезення становила 38 846,40 грн, по курсу НБУ (на дату заявки становить 32,2623 грн за 1 Євро) 1204,08 Євро не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки матеріалами справи підтверджено, що у 2022 році вартість послуг перевезення медикаментів Фізичною особою-підприємцем Супрунюк Надією Миколаївною за тим же маршрутом Бельгія - Україна (м. Київ) вантажним автомобілем з державним номерним знаком НОМЕР_3 , з причіпом, державний номерний знак НОМЕР_4 , з температурним режимом +15…+25 ?, під керуванням водія ОСОБА_2 складала 109 500,00 грн, що еквівалентно 3 558,80 Євро по курсу НБУ станом на дату погодження умов цього перевезення (Заявка №2005-В від 20.05.2022), яка була оплачена відповідачем, що підтверджується платіжним дорученням від 01.06.2022 №105 (а.с. 29).

Згідно із частинами 1-5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що судове рішення прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чепель Юлії Анатоліївни на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/7885/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 у справі №910/7885/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Фізичну особу-підприємця Чепель Юлію Анатоліївну.

4. Матеріали справи №910/7885/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська