ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 916/3663/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Случа О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2024 (головуюча - Поліщук Л. В., судді: Богатир К. В., Таран С. В.) і рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 (суддя Сулімовська М. Б.) у справі

за позовом Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району

до Селянського фермерського господарства «ПИНЕ»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерства оборони України

про розірвання договору та стягнення 976 950 грн

(за участю представників: позивача - Турченко О.В., третьої особи - Добров Ю.І., Святецький М.П.)

Історія справи

Обставини справи, встановлені судами

1. 27.07.2017 Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району (далі - КЕЧ, позивач сторона-1) та Селянське фермерське господарство «ПИНЕ» (далі - СФГ «ПИНЕ», відповідач, сторона-2) уклали договір № 5-2017 (далі - договір № 5-2017), за умовами якого сторони з метою досягнення єдиної для обох сторін господарської мети щодо отримання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил), для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності - для сторони-1, та одержання прибутку - для сторони-2, від здійснення ними господарської діяльності з вирощування сільськогосподарських культур. Сторони договору зобов`язалися шляхом об`єднання своїх зусиль та вкладів без створення юридичної особи спільно діяти з вирощування зернових та решти, не віднесених до інших класів культур, їх збирання, зберігання та подальшої реалізації.

2. За умовами договору № 5-2017:

- вкладом сторони-1 у спільну діяльність є право доступу та обробки земельних ділянок загальною площею 468 га (згідно з актом обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору), а також ділова репутація та ділові зв`язки тощо. Вартість вкладу сторони-1 визначається на рівні нормативної грошової оцінки земельних ділянок, яка станом на 01.01.2017 становить 27 826,39 грн за 1 га; вкладом сторони-2 у спільну діяльність є внесення грошових коштів, паливно-мастильних матеріалів, техніки, виконання робіт з обробки ґрунтів, сівби, посадки, внесення добрив та засобів захисту рослин, інших необхідних дій щодо вирощування сільськогосподарських культур, а також професійні знання, навички та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки тощо (пункти 5.1, 5.2);

- прибуток, що отримується в результаті спільної діяльності протягом розрахункового періоду, підлягає розподілу таким чином: грошові кошти у розмірі не менше 9 % від вартості вкладу сторони-1 перераховуються стороні-1 та є коштами, отриманими нею від здійснення господарської діяльності; решта є прибутком сторони-2 (підпункти 8.2.1, 8.2.2);

- в порядку дострокового розподілу очікуваного прибутку результатів спільної діяльності в поточному році визначена згідно з пунктом 8.2.1 частка сторони-1 перераховується їй стороною-2 у розмірі 1/12 частки щомісячно у строк до 25 числа кожного місяця. За умови належного виконання зазначеного порядку розподілу сторона-2 набуває право самостійного та на власний розсуд розпорядження рештою результатів діяльності (пункт 8.4);

- отримані в порядку, визначеному пунктом 8.4 договору, кошти не підлягають поверненню стороні-2 у випадку негативних результатів спільної діяльності, а також у випадку припинення договору в порядку, передбаченому пунктом 11.2, у зв`язку з відмовою сторони-2 від участі у договорі та пунктом 11.3 договору (пункт 8.5).

- договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 17.04.2024 (пункти 11.1, 11.2)

- невиконання (неналежне виконання) стороною-2 умов договору щодо ведення спільних справ, зобов`язань із витрат та розподілу прибутку є поважною причиною в розумінні частини 2 статті 1142 Цивільного кодексу України для розірвання (та відповідно припинення) договору за вимогою сторони-1 з відшкодуванням стороні-1 реальних збитків, завданих розірванням договору (пункт 11.13).

3. Відповідно до акта комісією у складі головуючого: помічника начальника Білгород-Дністровської КЕЧ працівника Збройних Сил України Дробиша О. Г., членів комісії: інженера з землекористування КЕЧ працівника Збройних Сил України Колосової Т. П. із залученням СФГ "ПИНЕ", з метою виконання умов пункту 1.1 договору, проведено обмір земельної ділянки для вирощування сільськогосподарської продукції

4. Згідно з актом обміру земельної ділянки від 27.07.2017, затвердженим сторонами договору № 5-2017 на підставі схеми земельної ділянки Тарутинського полігону, яка не входить до меж створюваного ландшафтного заказника місцевого значення "Тарутинський степ", залучено до обробки поле № 1 - 46,6999 га (кадастровий номер :01:002:0344), №2 - 46,1949 га (кадастровий номер :01:002:0345), №3 - 200,0 га (кадастровий номер :016:002:0343), №4 - 55,1997 га :016:002:0346) № 5 - 118 га, у зв`язку із чим позивач зробив свій внесок з вирощування зернових культур, їх збирання, зберігання та подальшої реалізації.

5. За повідомленням КЕЧ від 25.09.2020 № 2152 у зв`язку із тим, що СФГ "ПИНЕ" має заборгованість за договором № 5-2017 це повідомлення є попередженням про припинення всіх робіт, а саме проведення сільськогосподарських робіт, пов`язаних із підготовкою земельної ділянки до посівних робіт на 2020- 2021 рік на площі 468 га.

6. 12.01.2023 КЕЧ склало акти огляду земельних ділянок, які використовуються СФГ "ПИНЕ", за адресою: АДРЕСА_1, військове містечко № НОМЕР_1 , а саме ділянок з кадастровими номерами: :01:002:0344, :01:002:0345, :01:002:0343, :01:002:0346, а також земельної ділянки № 5, за результатами якого встановлено, що на земельних ділянках проведено осінні агротехнічні заходи з обробітку ґрунту з подальшим посівом зернової озимої сільськогосподарської культури (пшениця), про що свідчать сходи пшениці, висотою приблизно до 5 см, засіяні звичайним рядковим способом.

7. 29.05.2023 КЕЧ склало акт огляду, відповідно до якого на момент огляду на земельній ділянці зростає сільськогосподарська культура (пшениця), засіяна механічним способом із заданою густотою, про що свідчить велика щільність та наявність міжряддя. Кількість стеблів у кущі від 8 до 15, висота 80-90 см, мають добре сформований колос. На полі наявні сліди техніки, що свідчить про проведення агротехнічних робіт із захисту рослин.

8. В актах зазначено, що для участі в роботі комісії було запрошено керівника СФГ "ПИНЕ", про що його попереджено листом від 23.05.2023 № 568, проте він не з`явився.

9. 01.04.2022 відповідач сплатив позивачу 1 000 000 грн із призначенням платежу: «Сплата послуг зі спільної діяльності згідно договору спільного обробітку земель оборони №5-2017 від 27.07.20.2017».

10. 14.07.2023 та 01.09.2023 відповідач звертався до позивача з клопотаннями про відновлення з 01.08.2023 та 01.09.2023 доступу до земельних ділянок загальною площею 468 га згідно з договором № 5-2017.

11. Листом від 18.08.2023 № 1003 КЕЧ повідомила відповідача про відсутність підстав для подальших договірних відносин між сторонами, що є підставою для розірвання договору та стягнення заборгованості з квітня 2021 року до серпня 2023 року за фактичне використання земельних ділянок за договором № 5-2017 в сумі 2 904 800 грн внаслідок неналежного виконання договору. Також позивач зауважував, що діяльність на землях оборони, залучених за договором № 5-2017 з вирощування зернових та решти сільськогосподарських культур, їх збирання та подальша реалізація можлива виключно за умов сплати вказаної заборгованості.

12. До зазначеного листа додано примірник підписаної позивачем додаткової угоди про розірвання договору № 5-2017.

13. Відповідач в листі від 15.09.2023 №15/09 не погодився із вимогою позивача щодо розірвання договору №5-2017, посилаючись на те, що припинив роботи з використання земельних ділянок для вирощування сільськогосподарських культур після отримання повідомлення від 25.09.2020 №2152 та сторони договору не мали змогу з жовтня 2020 року отримувати прибуток від здійснення спільної діяльності.

14. Відповідно до довідок Петропавлівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області від 04.07.2022 №176 та від 19.09.2023 №234 за СФГ «ПИНЕ» на території с. Старосілля Петропавлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області обліковується 89 га та 90 га землі відповідно.

15. Відповідно до звітів про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2022 та 2023 років №4-сг, звіту про збирання врожаю сільськогосподарських культур на 01.08.2022 №37-сг, звіту про збирання врожаю сільськогосподарських культур на 01.08.2023 №37-сг Сфг «ПИНЕ» було задіяно земельні ділянки площею 90 га для вирощування соняшнику та 89 га для вирощування пшениці озимої.

16. Згідно з податковими деклараціями СФГ «ПИНЕ» з плати за землю за 2022 та 2023 роки у користуванні відповідача у ці роки перебувало відповідно 32,44 га та 28,44 га земельних ділянок державної і/або комунальної форми власності.

Узагальнений зміст позовних вимог та підстав позову

17. КЕЧ звернулося до суду з позовом до СФГ «ПИНЕ» про стягнення 976 950 грн та розірвання договору №5-2017.

18. Позов мотивований тим, що відповідач здійснював господарську діяльність на земельних ділянках позивача, проте в порушення зобов`язань за договором № 5-2017 не перераховував позивачу належну йому частину прибутку за період з листопада 2022 року до серпня 2023 року і допущене відповідачем порушення умов договору є підставою для розірвання договору.

Узагальнений зміст та обґрунтування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

19. Справа розглядалась судами неодноразово.

20. Господарський суд Одеської області рішенням від 17.01.2024 у позові відмовив. Стягнув з позивача на користь відповідача 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

21. Суд першої інстанції визначив правову природу договору № 5-2017 як договору оренди землі, якому сторони намагалися надати форму договору про спільну діяльність. Істотним порушенням умов такого договору оренди може вважатися тривале та/або систематичне невнесення орендної плати. Водночас протягом спірного періоду сільськогосподарських робіт на земельних ділянках КЕЧ СФГ «ПИНЕ» не проводило на підставі повідомлення позивача від 25.09.2020 № 2152 про припинення таких робіт. У зв`язку з чим відповідач підлягає звільненню від орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

22. Отже, відсутнє стверджуване позивачем порушення відповідачем умов договору № 5-2017 як необхідна підстава для розірвання договору відповідно до приписів частини 2 статті 651 ЦК України.

23. Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 02.04.2024 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив.

24. Виходив з того, що зобов`язання договором № 5-2017 мають виконуватися відповідно до умов договору про спільну діяльність. Зміст повідомлення КЕЧ від 25.09.2020 № 2152 не містить заборони для СФГ "ПИНЕ" проводити сільськогосподарські роботи, а відповідач використовував земельні ділянки у спірний період, проте не перераховував частину прибутку на користь позивача. Тому наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за договором № 5-2017 та для розірвання договору з підстав невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

25. Верховний Суд постановою від 11.06.2024 скасував постанову суду апеляційної інстанції з направлення справи на новий розгляд до цього суду. Зазначив про необхідність встановлення правової природи договору № 5-2017 зважаючи на фактичний характер спірних правовідносин, які склалися між сторонами спору, з метою визначення спрямованості волі сторін та правових наслідків укладеного договору.

26. За результатом нового розгляду Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 12.11.2024 рішення суду першої інстанції від 17.01.2024 залишив без змін.

27. Погодився з висновками місцевого господарського суду щодо правової природи договору № 5-2017 як договору оренди землі, а тому встановлений у договорі порядок розподілу коштів згідно із вимогами Закону України «Про оренду землі» є орендною платою за користування земельною ділянкою відповідачем.

28. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов висновку, що надані відповідачем докази на підтвердження обставин невикористання ним земельних ділянок за договором №5-2017 протягом 2022-2023 років є більш вірогідними, ніж докази, надані позивачем на спростування цієї обставини.

29. Отже, суди обох інстанцій встановили, що проведення сільськогосподарських робіт на спірних земельних ділянках було припинено відповідачем на підставі повідомлення позивача від 25.09.2020 №2152, тобто з незалежних від відповідача причин. Тому відповідач підлягає звільненню від орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане, що у свою чергу свідчить про відсутність порушення ним умов договору №5-2017 у спірний період.

Касаційна скарга

30. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

31. Досліджуючи правову природу укладеного між сторонами договору суди не врахували особливості правового режиму земель оборони, визначені Законом України «Про використання земель оборони», Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затверджені наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 № 483, якими ділянки Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур дозволяється передавати у тимчасове використання військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам. Внаслідок цього висновки судів про виникнення між сторонами спору правовідносин оренди землі суперечать висновками Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у цій справі, а також висновкам Верховного Суду у постановах 21.07.2020 у справі № 815/1784/18, від 09.05.2024 у справі № 904/1664/19, від 20.08.2019 у справі №916/1533/18, від 30.01.2024 у справі №916/3198/22, від 23.05.2018 у справі №916/5073/15, від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010, від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 12.10.2022 у справі № 640/22708/21, від 13.04.2023 у справі № 757/30991/18-а, від 21.06.2023 у справі № 909/1191/21, від 30.07.2024 у справі № 903/1007/23, від 03.04.2020 у справі № 912/3294/18, від 23.06.2020 у справі № 909/337/19, від 08.06.2022 у справі №2-591/11, від 10.10.2023 у справі №907/588/22.

32. Позиція суду апеляційної інстанції про недоведення позивачем факту користування земельними ділянками з посиланням на відсутність у суду спеціальних знань для дослідження наданих позивачем доказів (фототаблиці та схеми земельних ділянок) суперечить правовій позиції Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 420/4540/22.

33. Оскільки сторони договору №5-2017 не мають статусу наймодавця або наймача, то застосування судами попередніх інстанцій приписів частини 6 статті 762 ЦК України до спірних правовідносин суперечить правовим висновкам Верховного Суду у постановах від 22.05.2019 у справі №914/1248/18, від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17, від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 від 21.07.2021 у справі №912/3323/20, від 30.06.2020 у справі № 915/1046/19, від 13.10.2021 у справі № 910/12687/20, від 29.11.2023 у справі № 513/879/19.

34. Внаслідок неврахування висновків Верховного Суду в постановах від 14.11.2019 у справі № 822/863/16, від 21.11.2019 у справі № 826/5857/16, від 11.02.2020 у справі № 816/502/16, від 16.06.2020 у справі № 756/6984/16-а, від 18.11.2022 у справі № 560/3734/22, від 04.04.2023 у справі № 160/23388/21, віл 20.03.2019 у справі №222/1402/16 зокрема щодо стандартів доказування «баланс імовірностей» (balance of probabilities), «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) суд апеляційної інстанції проігнорував надані позивачем докази направлення відповідачу листа з повідомленням про проведення огляду земельних ділянок.

35. Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах частини 1 статті 4 Закону України «Про використання земель оборони» з огляду на відсутність визначення на законодавчому рівні обсягу поняття «дозволу фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування».

36. При вирішенні питання про розподіл витрат відповідача на правничу допомогу суди обох інстанцій не врахували висновки Верховного Суду в постановах від 22.02.2024 у справі № 910/9714/22, від 25.04.2024 у справі № 907/37/22, від 11.02.2021 у справі № 520/9115/19, від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17, від 02.09.2020 у справі №826/4959/16 щодо критеріїв розподілу таких витрат, внаслідок чого не врахували заперечення позивача про завищення відповідачем розміру понесених витрат.

Позиція інших учасників справи у відзивах на касаційну скаргу

37. Міністерство оборони України підтримує доводи та вимоги касаційної скарги, просить її задовольнити.

38. Відповідач проти касаційної скарги заперечує, погоджується з мотивами та висновками судів попередніх інстанції в оскаржуваних судових рішеннях, вважає їх законними та обгрунтованими.

39. 30.01.2025 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого Верховний Суд відмовив, що відображено в протоколі судового засідання 05.02.2025.

Позиція Верховного Суду

40. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

41. Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

42. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

43. Тобто договір - це домовленість, що свідчить про волевиявлення сторін та узгодження їхніх дій. Він є інститутом добровільного виконання зобов`язань для отримання результату, задля якого його укладено, і якого намагаються досягти сторони шляхом вчинення певних дій.

44. Отже, основною метою укладення договору є отримання сторонами результату, задля якого цей договір було укладено, та якого сторони за договором намагаються досягти шляхом вчинення певних дій.

45. Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

46. Суди попередніх інстанцій встановили, що, укладаючи договір №5-2017, позивач розраховував на отримання від позивача грошових коштів, розмір яких встановлено у пункті 8.2.1 договору. Вбачається, що йдеться про намір сторін отримати прибуток шляхом продажу спільно вирощеної сільськогосподарської продукції.

47. Відповідно до статті 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

48. Згідно зі статтею 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

49. Суди вказали, що з аналізу положень договору (розділ 5) стосовно вкладів сторін та їх обов`язків вбачається, що фактично йдеться про надання позивачем земельної ділянки відповідачеві для здійснення сільськогосподарського виробництва.

50. При цьому вартість вкладу позивача визначається розміром нормативно-грошової оцінки 468 га землі (пункт 5.1 договору), тому вказані 9% від вартості вкладу є фіксованою та передбачуваною сумою платежу, який відповідач здійснює на користь позивача щомісячно, незалежно від результатів спільної діяльності, тобто результат спільної діяльності впливає на майновий стан лише відповідача.

51. Розрахунковим періодом для розподілу результатів спільної діяльності сторони визначили календарний рік (пункт 8.1 договору).

52. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

53. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

54. Орендна плата за землю визначена статтею 21 Закону України «Про оренду землі» як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

55. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що встановлений сторонами у договорі порядок розподілу коштів згідно з наведеними вимогами Закону України «Про оренду землі» є фактично орендною платою на користь позивача за право користування земельною ділянкою відповідачем.

56. Отже, на відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

57. При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони отримання плати за надану у користування земельну ділянку, а для іншої - використання земельної ділянки.

58. За договором про спільну діяльність сторони мають діяти спільно. Разом з цим обов`язок щодо вирощування сільгосппродукції фактично покладається лише на одну зі сторін договору - на відповідача, тоді як обов`язок позивача обмежується лише наданням земельної ділянки відповідачеві.

59. Доказів про вчинення позивачем дій щодо безпосередньої участі у вирощуванні сільськогосподарської продукції суду не надано.

60. Звідси за своєю правовою природою договір є договором оренди землі, якому намагалися надати форму договору спільної діяльності. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, які врегульовують правовідносини найму (оренди).

61. Разом з тим суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні позову, оскільки встановили неможливість користування відповідачем орендованими земельними ділянками у спірний період з незалежних від нього причин, що за висновками судів є підставою для звільнення останнього від сплати орендної плати на підставі частини 6 статті 762 ЦК України, а отже порушення умов договору відповідач не допустив.

62. Заперечуючи висновки судів попередніх інстанції щодо правової природи договору № 5-2017, як договору оренди, позивач стверджує про неправильне застосування судами норм Закону України «Про використання земель оборони», Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затверджені наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 № 483, без наведення конкретних правових норм (з посиланням на відповідну статтю, частину, абзац), які, на думку скаржника, мали бути застосовані судами при вирішенні спору. У тексті касаційної скарги позивач лише послідовно цитує окремі абзаци тексту постанов Верховного Суду, наведених в пункті 31 цієї постанови, безвідносно до будь-яких власних висновків та аргументів по суті здійсненого судами правозастосування. Зазначене стосується і доводів скаржника в пункті 32 цієї постанови.

63. Разом з тим підставою касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

64. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій подібній справі. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

65. З огляду на наведене Верховний Суд вказані доводи позивача (пункти 31, 32 постанови) відхиляє, як необґрунтовані.

66. Колегія суддів відзначає, що у справах, на які покликається скаржник в пункті 34 цієї постанови, викладені загальні правові висновки щодо застосування норм процесуального права, зокрема щодо стандартів доказування, які у своєму правозастосуванні є універсальними для розгляду усіх справ у господарських судах, незалежно від характеру спірних правовідносин. Водночас їх застосування залежить саме від встановлених обставин справи, які були досліджені і оцінені судами на підставі поданих сторонами. Відтак, проаналізувавши наведені постанови Верховного Суду щодо застосування наведених норм права, на які вказує скаржник, колегія суддів доходить висновку, що висновки, наведені у вказаних постановах, мають універсальний характер. Відмінність судових рішень полягає у різних встановлених судами фактичних обставинах справ, в залежності від яких і прийнято судове рішення, а, отже, вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду не можуть бути релевантним до обставин цієї справи.

67. Щодо доводів касаційної скарги в пункті 35 цієї постанови, то зі змісту норми пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

68. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної процесуальної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

69. Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини 1 статті 4 Закону України «Про використання земель оборони», не формулюючи при цьому суті допущеного судами попередніх інстанцій порушення вказаної норми права, а лише викладає обставини справи та зазначає про те, що його право на передачу в користування третім особам земельних ділянок передбачено вказаною нормою права.

70. Неправильне застосування судами частини 6 статті 762 ЦК України та неврахування судами висновків Верховного Суду про застосування цієї норми в постановах, вказаних в пункті 33 цієї постанови, позивач також пов`язує з неправильним визначенням судами правової природи договору № 5-2017, вважаючи, що його сторони не мають статусу наймача та наймодавця, а тому приписи частини 6 статті 762 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

71. З огляду на те, що висновки судів попередніх інстанції щодо правової природи укладеного між сторонами договору позивач не спростував, Верховний Суд вказані доводи також відхиляє.

Щодо витрат на правову допомогу

72. Як встановлено судами, на підтвердження заявлених витрат на правову допомогу в суді першої інстанції у розмірі 20 000 грн відповідач надав, а суди дослідили: договір № 14/09-23 про надання правничої (правової) допомоги від 14.09.2023, відповідно до якого розмір гонорару адвоката встановлений у фіксованому розмірі та складає 20 000 грн; акт наданих послуг №1; рахунки - фактури на суму 20 000 грн, які оплачені відповідачем.

73. Відповідно до частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

74. За усталеними висновками Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

75. Частиною 5 статті 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

76. При цьому згідно з частиною 6 статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

77. Натомість доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неспівмірність та/або нерозумність та/або нереальність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до цієї справи скаржник не надав.

78. У свою чергу суди попередніх інстанцій встановили, що розмір витрат на професійну правничу допомогу належним чином документально підтверджений, обґрунтований, загальна сума витрат на адвокатські послуги не виходить за розумні межі визначення гонорару, є співмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

79. При цьому за умовами договору сторони погодили оплату послуг адвоката у фіксованому розмірі, особливістю якого є те, що визначення саме такої форми в договорі виключає обов`язок зазначення відомостей щодо витраченого часу та вартості кожної наданої послуги (вчиненої дії) в детальному описі робіт (наданих послуг) або в акті приймання-передачі наданих послуг. У цьому випадку встановлення сторонами в умовах договору про надання правової допомоги вартості послуг (гонорару) з надання правової допомоги клієнту в у фіксованому розмірі виключає необхідність зазначення адвокатом відомостей щодо витраченого часу та вартості кожної дії виконаної ним на захист інтересів свого клієнта. Подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №910/1344/19, від 22.02.2022 у справі №916/893/21, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, які були враховані судом апеляційної інстанції.

80. Верховний Суд зазначає, що аналіз висновків, зроблених в оскаржуваних рішенні та постанові, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним Верховним Судом у наведених скаржником справах, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами у справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення.

81. Так, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права може бути підставою для перегляду судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України не в будь-якому випадку, а тоді, коли саме неврахування такого правового висновку щодо застосування конкретної норми права призвело до помилкового висновку, що прямо або опосередковано впливає на ухвалене рішення по суті.

82. На підставі зазначеного Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій належно дослідили обставини справи, наявні докази та правильно застосували норми матеріального і процесуального права.

83. Відтак зазначені позивачем підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

84. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

85. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

86. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, в зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

Розподіл судових витрат

87. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2024 і рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 у справі № 916/3663/23 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Случ О.В.