ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Справа № 906/735/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Миханюк М.В. , суддя Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Романець Х.В.

за участю представників сторін:

позивача - Драгіцина Т.М. (в режимі відеоконференції);

відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 31 жовтня 2024 року (повний текст складено 01.11.2024) у справі №906/735/24 (суддя Давидюк В.К.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича

про стягнення 340 954, 40 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 31 жовтня 2024 року у справі №906/735/24 позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича про стягнення 340 954, 40 грн задоволено.

Присуджено до стягнення з Фізичної особи - підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 340 954,40 грн неустойки за користування орендованим майном, 5114,32 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Фізична особа-підприємець Ейсмонт Віталій Станіславович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05 грудня 2024 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 31 жовтня 2024 року у справі №906/735/24 залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки шляхом надання суду доказів сплати судового збору в установленому законом порядку і розмірі.

18.12.2024 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича про усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги, до якої долучає квитанцію про сплату судового збору в розмірі 7672,5 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 31 жовтня 2024 року у справі №906/735/24. Призначено справу №906/735/24 до розгляду на 03 лютого 2025 року об 11:00 год.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Частинами 11,12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

Безпосередньо в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги та доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01 грудня 2006 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (орендодавець/позивач) та Фізичною особою-підприємцем Ейсмонтом Віталієм Станіславовичем (орендар/відповідач) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 589 (а.с. 17-18), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - адмінбудинок площею 186,6 кв.м, гаражі площею 111,0 кв.м та сарай площею 32,9 кв.м, що знаходиться на балансі Коростенської дистанції електропостачання ДТГО "Південно-Західна залізниця (балансоутримувач) та розташоване за адресою: м. Житомир, вул. Вокзальна, 23А.

Згідно з п. 1.2. договору майно передається в оренду для складування та зберігання будівельних матеріалів.

За умовами п. 2.1. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, та за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - травень 2009 р. 8296,21 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (п. 3.1. договору).

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п. 3.2. договору).

Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним (п. 3.3. договору).

Відповідно до п. 5.2. договору, орендар зобов`язується своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Цей договір укладено строком на 364 дні, що діє з 01.12.2006 до 29.11.2007 включно (п. 10.1. договору).

Якщо орендар продовжує користуватись майном після закінчення строку договору оренди то за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця. Договір вважається поновленим на строк, встановлений цим договором (п. 10.6. договору).

На виконання вказаного договору між орендодавцем та орендарем підписано акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна (а.с. 48).

В період з 13.03.2007 по 12.08.2015 сторонами укладалися додаткові договори до договору оренди №589, якими продовжувалася дія договору та змінювався розмір орендної плати (а.с. 20-47).

Постановою Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування. Згідно з п. 2 вказаної Постанови статутний капітал товариства формується шляхом внесення до нього, серед іншого, майна Укрзалізниці, підприємств, зазначених у додатку № 1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу. Відповідно до зведеного переліку майна Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця", що затверджений Міністром інфраструктури України об`єкт оренди внесено до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця". З огляду навходження майна до статутного капіталу ПАТ "Укрзалізниця" - товариства, яке створене внаслідок проведеної корпоратизації підприємств залізничного транспорту та ДАЗТ "Укрзалізниця", в силу статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (2269-XII, який діяв станом на час утворення утворено ПАТ "Українська залізниця") Фонд державного майна та його територіальні відділення втратили право виступати орендодавцями щодо майна новоутвореного товариства.

12 серпня 2016 року між ПАТ "Укрзалізниця" та ФОП Ейсмонтом В.С. укладено додатковий договір №9 до договору оренди нерухомого (або іншого) майна від 01.12.2006 №589, відповідно до якого орендодавцем майна за договором оренди №589 від 01.12.2006 є ПАТ "Укрзалізниця". Найменування балансоутримувача змінено на виробничий підрозділ Коростенська дистанція електропостачання регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" та виробничий підрозділ Коростенська дистанція електропостачання. Погоджено, що договір діє з 01 грудня 2015 року по 31 березня 2016 року включно (а.с. 33).

У подальшому сторони уклали ряд додаткових договорів до договору оренди нерухомого майна від 01.12.2006 №589, якими узгоджували розмір орендної плати та продовжували строк дії договору, в цілому до 31.03.2018 року включно (а.с. 36-47).

10 травня 2018 року між сторонами укладений додатковий договір до договору оренди нерухомого майна №589, яким у розділі 10 "Строк чинності, умови зміни та припинення Договору" пункт 10.1 викладений в новій редакції, а саме: "Цей Договір діє з 01.04.2018 по 30.06.2018 включно без подальшого продовження" (а.с. 47).

Як зазначив позивач, питання закінчення договору саме 30.06.2018 без подальшого продовження було предметом розгляду Господарським судом Житомирської області у справі №906/123/22 за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи підприємця Ейсмонта В.С. про виселення з орендованого нерухомого майна та стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 23.11.2022, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 у справі №906/123/22, відмовлено у повному обсязі в задоволенні позовних вимог АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" до ФОП Ейсмонта В.С. про стягнення 689 511,48 грн та виселення з орендованого нерухомого майна. Верховний суд залишив рішення попередніх судів без змін.

Предметом дослідження у вказаній справі став факт продовження дії договору оренди №589 нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.12.2006 після 30.06.2018.

Судами першої, апеляційної та касаційної інстанції в межах справи № 906/123/22 не встановлено обставин належного повідомлення орендаря про припинення орендних правовідносин (доказів направлення та отримання листа від 26.04.2018), тому суди дійшли висновку про те, що договір оренди №589 є продовженим, а відповідно позовна вимога про виселення відповідача з орендованого нерухомого майна, такою, що не підлягає задоволенню. Тому враховуючи те, що на дату закінчення строку дії договору оренди № 589 і протягом місяця після закінчення цього строку було відсутнє заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, відповідач мав право на продовження договору на той самий термін і на тих самих умовах і не міг бути позбавлений права на пролонгацію договору оренди. Оскільки судами встановлено продовження договору оренди № 589, то в задоволенні вимоги про стягнення неустойки суди правильно відмовили, позаяк такі вимоги ґрунтувалися на твердженнях позивача про припинення дії цього договору з 01.07.2018.

В подальшому, рішенням Господарського суду Житомирської області від 01.05.2024 у справі №906/1312/23 позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича про зобов`язання звільнити орендоване нерухоме майно та стягнення 382 747,35 грн задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 92039,06 грн неустойки за користування орендованим майном, а також 4064,59 грн витрат по сплаті судового збору. Вирішено фізичній особі - підприємцю Ейсмонту Віталію Станіславовичу повернути Акціонерному товариству "Українська залізниця" нерухоме майно, а саме: адмінбудинок площею 186,6 кв.м, гаражі площею 111,0 кв.м. та сарай площею 32,9 кв. м., що розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Вокзальна, 3 А.

У вказаній справі судом встановлено, що дія договору оренди від 01.12.2006 №589 сплинула ще 30.09.2020, однак орендоване майно не вивільнено та не повернуто орендодавцю.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 рішення Господарського суду Житомирської області від 01.05.2024 у справі №906/1312/23 залишено без змін.

АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" посилаючись на те, що договір закінчив свою дію, а відповідач не виконав зобов`язання з повернення об`єкта оренди та продовжив користування орендованим майном, звернулося до суду з позовом про стягнення з ФОП Ейсмонта В.С. неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення за період з 01.07.2023 по 31.05.2024 в сумі 340 954,40 грн на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

За положеннями ч. ч.1, 2 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди, правовідносини за яким регулюються Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України та Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як зазначено вище, рішенням Господарського суду Житомирської області від 01.05.2024 у справі №906/1312/23 за позовом АТ "Укрзалізниця"до ФОП Ейсмонта В.С. про звільнення орендованого нерухомого майна та стягнення коштів встановлено, що договір оренди №589 від 01.12.2006 був продовжений до 30.09.2020 та припинив свою дію з 01.10.2020.

Згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (аналогічна правова позиція викладена у зазначеній скаржником постанові Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №921/186/23).

Оскільки на момент розгляду спору у цій справі набрало законної сили судове рішення у справі №906/1312/23, не підлягають доказуванню в даній справі обставини закінчення строку дії договору оренди №589 від 01.12.2006 нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення (ч. 2 ст. 785 ЦК України).

Невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі є підставою для виникнення права наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України.

При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди, та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.10.2019 у справі №904/3315/18, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.12.2019 у справі №910/20370/17.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 910/11692/20, від 11.07.2023 у справі № 916/1307/22, від 31.08.2021 у справі № 914/1050/20.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності, як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.07.2023 у справі № 924/746/22, від 19.10.2021 у справі № 922/4268/20.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 цього Кодексу. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.08.2019 у справі № 910/13695/18.

До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку, передбаченому частиною другою статті 785 ЦК України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди або його розірвання належать обставини, пов`язані з невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

При розгляді спорів про стягнення неустойки судам необхідно враховувати, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна.

Як зазначалося вище, неустойка у розмірі подвійної орендної плати за час користування майном за період з 01.04.2023 по 30.06.2023 у розмірі 92039,60 грн була стягнута рішенням Господарського суду Житомирської області від 01.05.2024 у справі №906/1312/23.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що договір оренди припинив свою дію, а відповідач не повернув позивачеві орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користування вказаним майном, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ФОП Ейсмонта В.С. неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення за період з 01.07.2023 по 31.05.2024 у розмірі 340 954,40 грн.

При цьому, доводи скаржника щодо припинення договору оренди з 01.04.2023, а не з 01.10.2020, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення неустойки за період з 01.07.2023 по 31.05.2024.

Щодо посилання відповідача на ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та можливість зменшення розміру неустойки, то суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач не заявляв в суді першої інстанції клопотання про зменшення штрафних санкцій, а суд вказаним обставинам не надавав правової оцінки. В той же час, в суді апеляційної інстанції відповідач не надає доказів, в тому числі щодо виконання зобов`язання щодо повернення орендованого майна, та/або доказів підтвердження його майнового стану чи наявності інших обставин, які мають істотне значення, що в силу ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України є підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований "Всім кого це стосується", на який посилається відповідач, Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Статуту ТПП України, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Разом з тим, незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.

13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого РегламентомТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Таким чином, загальний лист ТПП України від 28.02.2022№2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зумовлених військовою агресією російської федерації проти України, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим).

Колегія суддів звертає увагу на те, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами. Також відповідачем не надано суду доказів причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення об`єкту оренди.

Крім того, обставини, засвідчені Торгово-промисловою палатою України у листі від 28.02.2022, стосуються не лише відповідача, а також позивача, та ставлять їх в однакові умови здійснення господарської діяльності.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів у підтвердження обставин, які би слугували підставою для зменшення розміру неустойки. При цьому, судом враховується те, що і позивач, і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 31 жовтня 2024 року у справі №906/735/24 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складений "05" лютого 2025 р.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Тимошенко О.М.