ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" лютого 2025 р.м. Одеса Справа № 916/4322/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребної К.Ф. при секретарі судового засідання Фатєєвій Г.В. розглянувши справу №916/4322/24

за позовом Приватного акціонерного товариства Асфальтобетонний завод АБ Столичний (03045, м. Київ, вул. Новопирогівська, 60, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Центр оптимальних будівельних рішень (65026, м. Одеса, пл. Грецька, буд. 3/4, )

про стягнення 1 463 653,32грн.

Представники сторін:

Від позивача: Герасименко С.В. довіреність;

Від відповідача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство Асфальтобетонний завод АБ Столичний звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр оптимальних будівельних рішень» про стягнення 1 463 653,32грн.

Ухвалою від 07.10.2024р. судом, у порядку ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву Приватного акціонерного товариства Асфальтобетонний завод АБ Столичний було залишено без руху.

14.10.2024р. до господарського суду надійшла заява (вх. №37304/24) від Приватного акціонерного товариства Асфальтобетонний завод АБ Столичнийпро усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.10.2024р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/4322/24 за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.12.2024р. підготовче провадження було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні.

Відповідач про місце, дату та час засідань повідомлявся судом за юридичною адресою, що підтверджується поштовими повідомленнями, які були повернуті на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адвресою», копії яких містяться в матеріалах справи. Відзив на позовну заяву до Господарського суду Одеської області від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

02.08.2021 між Приватним акціонерним товариством Асфальтобетонний завод АБ Столичний (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Центр оптимальних будівельних рішень (покупець) було укладено договір постачання продукції №1/02/08/21, за умовами якого постачальник зобов`язується виготовляти й передати у власність покупця асфальтобетонну суміш, бетонні суміші, розчини, залізобетонні та бетонні вироби (продукція/товар), а покупець прийняти та своєчасно здійснити оплату замовленої продукції та фактичних транспортних витрат на поставку продукції на умовах даного договору (п.1.1 договору).

Продукція за цим договором постачається окремими партіями за письмовою заявкою покупця, в якій вказується кількість продукції, номенклатура продукції (вид, група, тип, марка) адреса доставки і за необхідності, погодинний графік поставки. Відпуск продукції здійснюється на підставі належно оформлених документів в установленому цим договором та діючим законодавством порядку (п.1.2 договору).

Відповідно до п.1.3 договору, загальна сума договору складається з суми вартості обсягів поставок, відповідно до видаткових накладних.

Пунктом 4.8 договору передбачено, що приймання-передача продукції по кількості і якості здійснюється на складі постачальника відповідно до товаросупровідних документів. Дата, години та хвилини поставки продукції вказуються у товарно-транспортній накладній про прийняття продукції представником покупця, що є датою поставки продукції покупцю (п.4.9 договору).

Згідно п.5.1 договору, ціна і загальна вартість продукції, що поставляється на підставі відповідної заяви покупця визначаються постачальником в рахунку-фактурі, який є невід`ємною частиною договору та який виставляється постачальником на підставі відпускної ціни, що встановлені ним на дату рахунку-фактури. Оплата покупцем вартості продукції згідно виставленого постачальником рахунку-фактури здійснюється у безготівковій формі в національній валюті України шляхом прямого перерахування покупцем передоплати в розмірі 100% від фактично замовленої ним партії продукції на поточний рахунок постачальника.

Позивач вказує, що на виконання умов Договору, поставив відповідачу продукцію та надав транспорті послуги на загальну суму 1 163 419,48грн., що зокрема підтверджується видатковими накладними №6267 від 05.10.2021р. №6541 від 12.10.2021р., №6646 від 17.10.2021р. та актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №6456 від 05.10.2021р., №6604 від 12.10.2021р. та №6748 від 17.10.2021р.

Крім того, як зазначає позивач ним відповідно до умов договору, були складені та виставлені відповідачу рахунки №4307 від 04.10.2021р., №4317 від 04.10.2021р, №4555 від 12.10.2021р., №4618 від 12.10.2021р., №4612 від 14.10.2021р., №4710 від 17.10.2021р.

Поряд з цим, за посиланнями позивача відповідач вартість отриманої продукції та наданих послуг оплатив частково в сумі 381 400грн. в наслідок чого в останнього утворилась заборгованість в сумі 782 019,48грн.

Пунктом 6.1 передбачено, що за несвоєчасну оплату продукції покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, а також перерахувати постачальнику суму боргу з урахуванням індексу інфляції та двадцять відсотків річних.

Позивачем з урахуванням порушення відповідачем строків оплати вартості отриманої продукції, відповідно умов договору та положень ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу інфляційні витрату в суму 328 613,46грн. та 20% річних в розмірі 353 020,38грн.

Отже посилаючись на вищенаведені обставини Приватне акціонерне товариство Асфальтобетонний завод АБ Столичний звернулось до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.ст.202, 205 Цивільного кодексу України).

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ст. 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в ч.ч.1,7 ст.193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини другої статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.08.2021 між Приватним акціонерним товариством Асфальтобетонний завод АБ Столичний (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Центр оптимальних будівельних рішень (покупець) було укладено договір постачання продукції №1/02/08/21, за умовами якого постачальник зобов`язується виготовляти й передати у власність покупця асфальтобетонну суміш, бетонні суміші, розчини, залізобетонні та бетонні вироби (продукція/товар), а покупець прийняти та своєчасно здійснити оплату замовленої продукції та фактичних транспортних витрат на поставку продукції на умовах даного договору (п.1.1 договору).

Згідно п.5.1 договору, ціна і загальна вартість продукції, що поставляється на підставі відповідної заяви покупця визначаються постачальником в рахунку-фактурі, який є невід`ємною частиною договору та який виставляється постачальником на підставі відпускної ціни, що встановлені ним на дату рахунку-фактури. Оплата покупцем вартості продукції згідно виставленого постачальником рахунку-фактури здійснюється у безготівковій формі в національній валюті України шляхом прямого перерахування покупцем передоплати в розмірі 100% від фактично замовленої ним партії продукції на поточний рахунок постачальника.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору, позивачем були складені та виставлені відповідачу рахунки №4307 від 04.10.2021р., №4317 від 04.10.2021р, №4555 від 12.10.2021р., №4618 від 12.10.2021р., №4612 від 14.10.2021р., №4710 від 17.10.2021р.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Позивач свої зобов`язання, щодо поставки товару виконав належним чим, поставив відповідачу продукцію та надав послуги по її доставки, що підтверджується видатковими накладними №6267 від 05.10.2021р. №6541 від 12.10.2021р., №6646 від 17.10.2021р. та актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №6456 від 05.10.2021р., №6604 від 12.10.2021р. та №6748 від 17.10.2021р., підписаними представником відповідача.

Абзацом 1 ч. 1. ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару належним чином та в повному обсязі не виконав, вартість отриманого товару сплатив частково, в наслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 782 019,48грн..

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Дослідивши обставини спору, судом було встановлено факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе договірних зобов`язань щодо своєчасної та в повному обсязі сплати вартості отриманої продукції, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, не спростовано з боку відповідача належними та допустимими доказами за час розгляду справи, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті 782 019,48грн. є обґрунтованими, підтверджені відповідними доказами і підлягають задоволенню судом.

Крім того в зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договору №1/02/08/21 від 02.08.2021р. позивачем було нараховано до стягнення відповідачу пеню в сумі 328 613,46грн. та 20% річних у розмірі 353 020,38грн.

У відповідності до ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 6.1 передбачено, що за несвоєчасну оплату продукції покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, а також перерахувати постачальнику суму боргу з урахуванням індексу інфляції та двадцять відсотків річних.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок 26 відсотків річних, господарський суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку. Наведене має наслідком необхідність задоволення заявлених Приватного акціонерного товариства Асфальтобетонний завод АБ Столичний позовних вимог у названій частині шляхом присудження до стягнення на користь останнього 20% річних в розмірі 353 020,38грн. підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Розглянувши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат, суд доходить висновку, що вказаний розрахунок було здійснено позивачем обґрунтовано, з урахуванням приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Центр оптимальних будівельних рішень інфляційних витрат в сумі 328 613,46грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Асфальтобетонний завод АБ Столичний є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

1. Позов Приватного акціонерного товариства Асфальтобетонний завод АБ Столичний (03045, м. Київ, вул. Новопирогівська, 60, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Центр оптимальних будівельних рішень (65026, м. Одеса, пл. Грецька, буд. 3/4, ) - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Центр оптимальних будівельних рішень (65026, м. Одеса, пл. Грецька, буд. 3/4, ) на користь Приватного акціонерного товариства Асфальтобетонний завод АБ Столичний (03045, м. Київ, вул. Новопирогівська, 60, ) основний борг в сумі 782 019 (сімсот вісімдесят дві тисячі дев`ятнадцять)грн. 48коп, інфляційних витрат в розмірі 328 613 (триста двадцять вісім тисяч шістсот тринадцять)грн. 46коп., 20% річних в сумі 353 020 (триста п`ятдесят три тисячі двадцять)грн. 38 коп. та судовий збір в розмірі 21 954 (двадцять одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят чотири)грн. 80коп.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст рішення складено та підписано 10 лютого 2025 р.

Суддя К.Ф. Погребна