ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Черкаси Справа № 925/1493/24

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» до Приватного підприємства «Єврохім Одеса» про стягнення 17511 грн. 94 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг», через систему «Електронний суд», звернувся в Господарський суд Черкаської області з позовом до Приватного підприємства «Єврохім Одеса» (далі відповідач), про стягнення, на підставі договору на вивезення твердих побутових відходів №110-202 від 04.05.2020 року, 10000 грн. боргу, 5138 грн. 46 коп. інфляційних втрат, 1302 грн. 46 коп. пені, 1071 грн. 02 коп. 3% річних, що разом становить 17511 грн. 94 коп., та відшкодування судових витрат.

Позов мотивовано порушенням відповідачем обов`язку щодо проведення розрахунку за надані позивачем послуги з вивезення відходів за договором на вивезення твердих побутових відходів №110-202 від 04.05.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 10.12.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду по ній відкрито провадження у справі № 925/1493/24 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, без виклику, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач письмовий відзив на позовну заяву та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не подав, належним чином повідомлений щодо провадження у справі, відповідно до даних довідки суду про доставку електронного листа з ухвалою сулу від 10.12.2024 року до його електронного кабінету (а.с. 52).

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України, судом підписано рішення без його проголошення, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши наявні у справі № 925/1493/24 письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд позов задовольняє частково з таких підстав.

04.05.2020 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг», як виконавець, та відповідач - Приватне підприємство «Єврохім Одеса», як замовник, уклали договір на вивезення твердих побутових відходів № 110-202 (далі Договір, а.с. 35-36), за умовами п. 1.1. якого предметом договору є послуги по вивезенню виконавцем відходів готівки (надалі по тексту ТПВ) з місць накопичення у замовника.

Сторони Договору погодили усі істотні умови цього договору, зокрема, домовилися про наступне:

п. 2.1. вартість вивозу та утилізації ТПВ складає 1000 грн за 1тн, в тому числі ПДВ 20% - 166 грн. 67 коп;

п. 2.2. кількість вивезених ТПВ та сплата послуг виконавця здійснюється на підставі підписаного обома сторонами акту виконаних робіт та рахунку фактури до 10 числа наступного місяця включно;

п. 3.2.1. замовник зобов`язався, своєчасно, а саме в установлені в договорі строки, сплачувати вартість послуг, що надаються виконавцем;

п. 4.3. в paзi прострочення виконання грошових зобов`язань понад 30 (тридцяти) календарних днів від кінцевої дати сплати коштів за виконані виконавцем послуги, згідно п. 2.2. договору, замовник повинен сплатити на користь виконавця за кожний день прострочення платежу пеню у розмірі 0,3% від простроченої суми, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який сплачується пеня;

п. 6.2. сторони визначають, що всі можливі претензії за даним договором повинні бути розглянуті сторонами на протязі 20 діб у відповідності до чинного законодавства України;

п.п. 8.1.,8.2. договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторонами; термін дії встановлюється до 31.07.2021 року.

Договір підписаний його сторонами та скріплений їхніми печатками.

Із акту надання послуг № 2302 від 30.04.2021року (а.с. 37) вбачається, що позивачем надано послуги з вивезення сміття (відходів готівки) у квітні місяці 2021 року на суму 17000 грн., вказаний акт погоджено та підписано сторонами, підписи посвідчено відповідними печатками юридичних осіб.

Того ж дня позивачем направлено відповідачу відповідний рахунок на оплату № 2241 від 30.04.2021 року на суму 17000 грн. (а.с.37 на звороті).

За твердження позивача, відповідач у визначені п. 2.2 Договору строки, оплату за надані актом № 2302 від 30.04.2021року послуги не здійснив, визнав у листі №533 від 04.08.2022 року, погодив графік погашення заборгованості, в тому числі, і за Договором до листопада 2022 року (а.с. 38), однак, оплатив лише частково 14.12.2022 року на суму 7000 грн.

Сторонами підписано акт звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2022-06.07.2023 року, в якому відповідачем погоджено наявність боргу за Договором на загальну суму 10000 грн., враховуючи початкове сальдо у сумі 66390 грн. та сплату попередньої заборгованості за Договором у сумі 56390 грн. (а.с.39).

10.07.2023 року позивач звертався до відповідача з претензією №1, в якій вимагав у строки обумовлені п. 6.2. Договору сплатити наявну заборгованість за надані позивачем послуги у розмірі 10000 грн. У разі несплати, повідомив про намір звернення до суду з відповідним позовом та нарізування додатково 3% річних, інфляційних втрат, пені (а.с. 42-43, докази направлення а.с. 44-47).

Претензія позивача про необхідність сплати вартості наданих послуг отримана відповідачем 27.07.2023 року, однак, залишена без відповіді і виконання.

За розрахунком позивача заборгованість відповідача за Договором становить 10000 грн. про стягнення якої подано даний позов до Господарського суду Черкаської області, також позивач на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу заявив про стягнення з відповідача 5138 грн. 46 коп. інфляційних втрат, 1071 грн. 02 коп. 3 % річних та підставі п. 4.3. Договору 1302 грн. 46 коп. пені.

Отже, спірні правовідносини сторін виникли із договору на вивезення твердих побутових відходів №110-202 від 04.05.2020 року, вимоги позивача витікають із прав та обов`язків сторін за цим договором.

Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов`язань послуг, загальні положення про послуги визначені главою 63, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, главами 19, 20 ГК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України.

Згідно з ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу (ГК) України передбачено право кожного суб`єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 205 ЦК України визначені вимоги до форми правочину, способів волевиявлення. Згідно з частинами 1, 2 цієї статті ЦК, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Розділ I книги 5 ЦК України врегульовує загальні положення про зобов`язання, зокрема:

зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509);

сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч.ч. 1, 3 ст. 510);

одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525);

зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526);

кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ч. 2 ст. 527);

якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530);

зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 598);

зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599);

порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610);

у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (п. 3 ч. 1 ст. 611);

боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612).

Розділ IІ книги 5 ЦК України врегульовує загальні положення про договір, зокрема:

договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626);

відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627);

зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628);

договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629);

ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (ч.ч. 1-3 ст. 632);

договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638);

договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639);

договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.ч. 1, 2 ст. 640).

Підрозділом І розділу ІІІ книги 5 ЦК України визначено окремі види договірних зобов`язань.

Главою 63 врегульовано загальні положення про послуги, зокрема:

за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 901);

якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 903).

Відповідно до викладених обставин справи та наведених норм законодавства суд вбачає, що 04.05.2020 року сторонами укладено договір на вивезення твердих побутових відходів №110-202 щодо надання послуг по вивезенню виконавцем відходів готівки з місць накопичення у замовника, який ними виконувався.

Пунктами 2.1., 2.2. Договору сторони обумовили, що вартість вивозу та утилізації ТПВ складає 1000 грн за 1тн, в тому числі ПДВ 20% - 166 грн. 67 коп; кількість вивезених ТПВ та сплата послуг виконавця здійснюється на підставі підписаного обома сторонами акту виконаних робіт та рахунку фактури до 10 числа наступного місяця включно.

В акті надання послуг № 2302 від 30.04.2021 року сторони визначили розмір наданих позивачем послуг на суму 17000 грн., які відповідачем оплачені 14.12.2022 року частково на суму 7000 грн. Заборгованість у розмірі 10000 грн. відповідачем не оплачена, підтверджена у листі № 533 від 04.08.2022 року, погоджена у акті звіряння розрахунків за період 01.01.2022-06.07.2023 року.

Таким чином, факт надання позивачем послуг по вивезенню сміття з місць накопичення у замовника у квітні 2021 року на суму 10000 грн. та їх несплати відповідачем за Договором матеріалами справи підтверджено, а тому вимога про його стягнення підлягає задоволенню в судовому порядку.

У зв`язку з простроченням сплати основного грошового зобов`язання позивачем також заявлено до стягнення з відповідача за Договором на суму боргу 10000 грн.. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних нарахованих за період з 11.05.2021 року по 04.12.2024 року в сумі 1071грн. 02 коп., інфляційних втрат за період травня 2021 року - грудня 2024 року в сумі 5138 грн. 46 коп.; на підставі п. 4.3. Договору пені нарахованої за період з 05.06.2024 року по 04.12.2024 року в сумі 1302 грн.46 коп.

Пунктом п. 4.3. Договору сторони погодили, що в paзi прострочення виконання грошових зобов`язань понад 30 (тридцяти) календарних днів від кінцевої дати сплати коштів за виконані Виконавцем послуги, згідно п. 2.2. договору, замовник повинен сплатити на користь Виконавця за кожний день прострочення платежу пеню у розмірі 0,3% від простроченої суми, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який сплачується пеня.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних, інфляційних втрат нарахованих на вказану суму заборгованості з визначеним ним періодом прострочення, суд керується приписами статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, вимоги позивача у вказаній частині визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, однак розрахунки позивача щодо пені, 3% річних, інфляційних втрат проведено неправильно.

Судом із застосуванням калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій в ІПС LIGA 360, з урахуванням методики розрахунку, доведеної судам листом Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р і рекомендацій викладених в п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 07.12.2013 № 14, перевірено розрахунки позивача за Договором, однак, сума інфляційних втрат, 3% річних є більшими від заявлених позивачем відповідних вимог у позові, тому за принципом диспозитивності суд задовольняє вимоги позивача у заявлених ним розмірах.

Щодо вимоги позивача про стягнення 1302 грн.46 коп. пені суд зазначає наступне.

Пунктом п. 4.3. Договору сторони погодили, що в paзi прострочення виконання грошових зобов`язань понад 30 (тридцяти) календарних днів від кінцевої дати сплати коштів за виконані Виконавцем послуги, згідно п. 2.2. договору, замовник повинен сплатити на користь Виконавця за кожний день прострочення платежу пеню у розмірі 0,3% від простроченої суми, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 610, ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612 ЦК України: порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виконання зобов`язання, згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України, може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Судом враховано, що нарахування пені за Договором позивачем проведено без урахування норм ч. 6 ст. 232 ГК України за період з 05.06.2024 року по 04.12.2024 року.

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором.

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення») нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України (судом врахована правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 16.10.2024 року у справі № 911/952/22).

Умови Договору не містять будь-яких додаткових застережень, які свідчили б про визначення в ньому іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, тому пеня за прострочення сплати відповідачем, як замовником за Договором має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, тобто за період з 11.05.2021 року по 10.11.2021 року, однак, за вказаний період позивач не просить стягнути пеню, тому відсутні підстави для задоволення позову у вказаній частині.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь якій стадії судового процесу;

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладених обставин справи, умов Договору та наведених норм законодавства суд спірні вимоги позивача вважає обґрунтованими, позов задовольняє в частині вимог про стягнення 10000 грн. основного боргу, 5138 грн. 46 коп. інфляційних втрат, 1071 грн. 02 коп. 3% річних, в частині вимог про стягнення пені в сумі 1302 грн. 46 коп. слід відмовити.

На підставі статті 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 2802 грн.79 коп.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 255-256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Єврохім Одеса», ідентифікаційний код юридичної особи 41947764, місцезнаходження: 18001, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Гоголя, буд. 221, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг», ідентифікаційний код юридичної особи 32068819, місцезнаходження: 03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, буд. 29, кв. 64 10000 грн. боргу, 5138 грн. 46 коп. інфляційних втрат, 1071 грн. 02 коп. 3% річних, 2802 грн.79 коп.судових витрат.

У задоволенні решти позову в частині вимог про стягнення 1302 грн. 46 коп. пені відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст рішення складено 06.02.2025 року.

Суддя В.М. Грачов