ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

05.02.25 Справа № 917/222/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О. М., розглянувши заяву

Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094

до боржника фізичної особи - підприємця Клєпікова Юрія Анатолійовича, АДРЕСА_1

про видачу судового наказу про стягнення 32 966,85 грн заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

03.02.2025 року від Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до суду надійшла заява до боржника фізичної особи - підприємця Клєпікова Юрія Анатолійовича про видачу судового наказу з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 13.12.2013 року у розмірі 32 966,85 грн, з яких: 7 312,29 грн - заборгованість за кредитом, 21 928,56 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 726,00 грн - пеня за несвоєчасність виконання забов`язання за договором (вх. № 231/25).

Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ГПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ГПК України умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Відповідно до ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 148 ГПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказаному або спрощеному провадженні на свій вибір.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України суд відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Суд зазначає, що за загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог заявлених стягувачем по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України). Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, та встановлення обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, щодо спливу позовної давності, в тому числі щодо наявності прострочення виконання зобов`язання боржником (зокрема, з метою визначення періоду, який знаходиться в межах позовної давності). Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст. 15 ГПК України). У випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника у певній частині або у випадку заявлення вимог поза межами позовної давності, навіть щодо частини періоду нарахування в межах певного виду вимог, мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог, що є обов`язковою умовою наказного провадження, а отже суд повинен відмовити у видачі наказу з таких підстав. При цьому, законом не передбачено обов`язку суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та право суду видавати судовий наказ в частині заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги, так як у протилежному випадку суд, буде здійснювати розгляд вимог у порядку, який притаманний для позовного провадження, що суперечить цільовому призначенню інституту наказного провадження.

Заява про видачу судового наказу мотивована неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань за кредитним договором б/н від 13.12.2013 року.

Заявником нараховано заборгованість за кредитом у розмірі 7 312,29 грн; відповідно до наданого розрахунку період нарахування заборгованості - з 20.03.2014 року по 15.11.2024 року включно.

Згідно п.п. 3.2.2.10.7 Умов та правил надання банківських послуг строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 15 років.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зі змісту поданої заяви про видачу судового наказу вбачається, що період нарахування заборгованості - з 20.03.2014 року по 15.11.2024 року включно.

Для застосування п.5 ч.1 ст. 152 ГПК України має значення тільки строк, встановлений законом, а не договором.

Відтак з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом, що є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2024 року по справі №904/2430/24.

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для відмови у видачі судового наказу з огляду на те, що п. 5 ч.1 ст. 152 ГПК України як підставу для відмови вказує перевищення строку позовної давності, який встановлено саме законом, а не договором.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений також в межах наказного провадження можливості видачі наказу про стягнення з боржника заборгованості за відсотками та пені, позаяк задоволення означених вимог нерозривно пов`язано з необхідністю встановлення розміру заборгованості, що, як зазначено вище, не підлягає вирішенню в межах даного наказного провадження відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ГПК України у разі відмови у видачі судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Керуючись ст. 12, 147, 148, 152, 153, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у видачі судового наказу за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення з фізичної особи - підприємця Клєпікова Юрія Анатолійовича 32 966,85 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 13.12.2013 року (вх. №231/25).

2.Копію ухвали направити сторонам у справі.

Ухвалу підписано 05.02.2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, в порядку статей 255-257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Суддя О. М. Тимощенко