ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року

м. Київ

cправа № 922/826/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників учасників:

офісу ГП - Круш Т.О.

відповідача - 1 - Руденко Д.Ю.

відповідача - 2 - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Харківської міської ради

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 (у складі колегії суддів: Плахов О.В. (головуючий), Терещенко О.І., Тихий П.В.)

та рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2021 (суддя Рильова В.В.)

за позовом в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури № 1

до: 1. Харківської міської ради,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Європартнер компані"

про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди землі, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. 15.03.2021 в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради (далі - Міськрада, Відповідач-1, Скаржник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Європартнер компані" (далі - ТОВ "Європартнер компані", Відповіач-2), в якому просить суд:

- визнати незаконними та скасувати пункти 7.3, 7.4 Додатку 1 до рішення Міськради від 19.08.2020 № 2230/20 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів", яким ТОВ "Європартнер компані" надано в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :08:004:0019) площею 2,7142 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові до 01.07.2022;

- визнати недійним договір від 23.11.2020 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :08:004:0019 по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові, площею 2,7142 га, укладений між Відповідачами (далі - договір оренди);

- зобов`язати ТОВ "Європартнер компані" повернути земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50, площею 2,7142 га, кадастровий номер :08:004:0019 Міськраді.

1.2. Позовні вимоги мотивовані тим, що спірні рішення Міськради не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка передана Відповідачу-2 в оренду для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури без проведення земельних торгів, тобто з порушеннями вимог статей 124, 134, 135 Земельного кодексу України.

Крім того Прокурор доводить суду, що площа наданої в оренду земельної ділянки становить 2,7142 га та значно перевищує площу забудови, що належить ТОВ "Європартнер компані" на праві власності: об`єкти нерухомого майна літ. "Ж-1", літ. "Е-1" мають площу забудови відповідно 73 кв.м та 74 кв.м, що становить лише 0,5 % від відведеної Відповідачу-2 земельної ділянки.

В такий спосіб, на думку Прокурора, ТОВ "Європартнер компані" отримало в оренду земельну ділянку саме для будівництва житлового будинку, а не для обслуговування нежитлових будівель, а наміри Міськради спрямовані на надання Товариству земельної ділянки саме для нового будівництва, в той час як наявність об`єктів нерухомості використана лише як формальний привід для уникнення процедури земельних торгів.

Також, за доводами Прокурора, попередній власник зазначених будівель "Ж-1" та "Е- 1" не був ні власником, ні користувачем спірної земельної ділянки, що унеможливлює перехід відповідного права до Відповідача-2 як до покупця цих будівель.

2. Короткий зміст і мотиви рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням господарського суду Харківської області від 05.07.2021, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.10.2024, позов задоволено.

Визнано незаконними та скасовано пункти 7.3, 7.4 Додатку 1 до Рішення Міськради від 19.08.2020 № 2230/20 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів", яким ТОВ "Європартнер компані" надано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :08:004:0019 площею 2,7142 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові до 01.07.2022.

Визнано недійсним договір від 23.11.2020 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :08:004:0019 по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові, площею 2,7142 га, укладений між Відповідачами.

Зобов`язано ТОВ "Європартнер компані" повернути земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50, площею 2,7142 га, кадастровий номер :08:004:0019 Міськраді.

2.2. Судові рішення мотивовані тим, що Міськрадою внаслідок прийняття оспорюваних підпунктів рішення від 19.08.2020 було порушено вимоги чинного законодавства, а саме статті 124, частини першої статті 134 Земельного кодексу України, які передбачають передачу в оренду земель комунальної власності на підставі проведених земельних торгів, які Відповідачем-1 проведені не були.

Судом також було визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 23.11.2020 з огляду на визнання незаконним та скасування пунктів рішення, на підставі яких його було укладено, а також задоволено позовну вимогу про зобов`язання ТОВ "Європартнер компані" повернути спірну земельну ділянку Міськраді як похідну від вимоги про визнання договору оренди недійсним.

2.3. Відповідач-1 не погодився з такими судовими рішеннями та оскаржив їх у касаційному порядку.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 20.12.2024 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.2. У своїй касаційній скарзі Міськрада просить Суд скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2021 і відмовити у задоволенні позовної заяви Прокурора в повному обсязі.

3.3. Доводами касаційної скарги Відповідача-1 є застосування норм матеріального та процесуального права без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема:

- статей 215, 216 Цивільного кодексу України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21);

- статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17);

- Державних будівельних норм "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92**", Державних будівельних норм "Житлові будинки. Основні положення. ДБН В.2.2-15-2005" (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15);

- щодо неналежного способу захисту прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21)

3.4. У відзиві на касаційну скаргу Прокурор просить Суд залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

3.5. Відповідач-2 своїм правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористався.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. 14.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Архелай (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Європартнер компані" (покупець) було укладено договори купівлі-продажу нежитлових будівель літ. "Ж-1" площею 59,2 кв.м та літ. "Е-1" площею 60,0 кв.м за адресою: місто Харків, провулок Шевченківський, 50. У вказаних договорах купівлі-продажу зазначено, що нежитлові будівлі розташовуються на земельній ділянці з кадастровим номером :08:004:0015 загальною площею 5,2678 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.

4.2. У пункті 5 кожного з вказаних договорів купівлі-продажу продавець свідчить, що земельна ділянка з кадастровим номером :08:004:0015 загальною площею 5,2678 га та цільовим призначенням для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури (за наслідками поділу якої була сформована спірна земельна ділянка) не є власністю продавця (ТОВ "Архелай").

4.3. Власником спірної земельної ділянки на момент вчинення вказаних правочинів була Харківська міська рада, інших речових прав на неї зареєстровано не було.

4.4. За таких обставин суди попередніх інстанцій виснували, що станом на момент переходу до Відповідача-2 права власності на нежитлові будівлі літ. "Ж-1" площею 59,2 кв.м та літ. "Е-1" площею 60,0 кв.м по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові попереднім власником не було оформлено право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Як наслідок, ТОВ "Європартнер компані" не набуло автоматичного права користування спірною земельною ділянкою, а на позаконкурентних засадах мало право отримати земельну ділянку в користування саме з метою, пов`язаною із розміщенням та обслуговуванням відповідного належного йому на праві власності об`єкта нерухомого майна та в межах, які необхідні для обслуговування такого майна.

4.5. Рішенням Харківської міської ради від 26.02.2020 за №2009/20 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер :08:004:0015) площею 5,2678 га із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва житлового комплексу по провулку Шевченківському, 50. Фінансування робіт із землеустрою погоджено забезпечити за рахунок коштів ТОВ "Європартнер компані" за його згодою.

4.6. У подальшому рішенням Міськради від 22.04.2020 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" погоджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу вищезазначеної земельної ділянки на три окремі: ділянка № 1 - площею 1,8191 га, ділянка № 2 - площею 0,7345 га, ділянка № 3 - площею 2,7142 га для будівництва житлового комплексу по провулку Шевченківському, 50. При цьому виконання робіт із землеустрою профінансовано за рахунок коштів ТОВ "Європартнер компані" за його згодою.

4.7. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, державна реєстрація спірної земельної ділянки з кадастровим номером :08:004:0019 відбулась 24.07.2020, тобто після придбання ТОВ "Європартнер компані" нежитлових будівель літ. "Ж-1" площею 59,2 кв.м. та літ. "Е-1" площею 60,0 кв.м. на підставі договорів від 14.01.2020

4.8. Таким чином, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :08:004:0019 площею 2,7142 га станом на час переходу права власності на зазначене вище нерухоме майно до Відповідача-2 не була сформована та не існувала як об`єкт цивільних прав.

4.9. Пунктами 7.3, 7.4 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 19.08.2020 за № 2230/20 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" (що оспорюються Прокурором у цій справі) ТОВ "Європартнер компані" надано в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :08:004:0019) площею 2,7142 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові до 01.07.2022. При цьому вказане рішення передбачає, що будівництво об`єкту має бути виконано з урахуванням знесення будівель літ. "Ж-1", літ. "Е-1", які належать ТОВ "Європартнер компані" на праві приватної власності.

4.10. В такий спосіб судами попередніх інстанцій встановлено, що формування (в тому числі визначення площі) та реєстрація в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :08:004:0019 здійснювалось на підставі заяви ТОВ "Європартнер компані" в порядку відведення земельної ділянки саме за проектом землеустрою, розробленм на підставі рішення Харківської міської ради від 22.04.2020 № 2089/20 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів", за яким її відведення передбачено не для мети, що пов`язана з розміщенням на ній об`єкта нерухомого майна, який належить ТОВ "Європартнер компані", а для будівництва нового об`єкта нерухомого майна (житлового комплексу) з одночасним знесенням будівель літ. "Ж-1" площею 59,2 кв.м та літ. "Е- 1" площею 60,0 кв.м.

4.11. При цьому матеріали справи не містять доказів звернення ТОВ "Європартнер компані" до Міськради з заявою про надання земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, саме з метою експлуатації такого об`єкта. Сторонами також не надано доказів того, що зазначена земельна ділянка надавалась Міськрадою Відповідачу-2 для експлуатації об`єкту нерухомого майна, який належить останньому на праві власності. Водночас у проекті землеустрою відсутнє будь-яке обґрунтування (з урахуванням будівельних та санітарних норм) необхідності виділення Відповідачу-2 земельної ділянки площею саме 2,7142 га.

4.12. Матеріалами справи підтверджується, що спірна земельна ділянка площею 2,7142 га надана Відповідачу-2 із земель територіальної громади м.Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови саме для будівництва житлового комплексу. При цьому, як встановили суди, площа переданої в оренду земельної ділянки майже у 185 разів перевищує площу нерухомого майна, яке на ній розміщене.

4.13. За висновками судів попередніх інстанцій, все вищевикладене у сукупності свідчить про відсутність підстав для передачі Відповідачу-2 спірної земельної ділянки на позаконкурентних засадах та, як наслідок, є підставою для задоволення позову Прокурора.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні Прокурора та представника Відповідача-1, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

5.2. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.3. Верховний Суд у постановах від 17.01.2023 у справі №910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.4. З огляду на викладене касаційний перегляд оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій здійснюється виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги Міськради.

Щодо підстав представництва Прокурором інтересів держави у цій справі

5.5. Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

5.6. Згідно з частиною четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

5.7. Зважаючи на приписи вищевказаних норм закону, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу.

5.8. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, довід прокурора щодо відсутності такого органу суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу.

5.9. У цій справі № 922/826/21 Прокурор у тексті позовної заяви обґрунтував свою позицію щодо відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів у спірних правовідносинах, з посиланням на те, що Харківська міська рада, представляючи інтереси територіальної громади міста Харкова, водночас вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади міста. Тому Прокурор звертається з позовом самостійно та обґрунтовує, у чому полягає порушення цих інтересів.

5.10. Таким чином Прокурор звернувся до суду з позовом самостійно в інтересах держави, виступаючи у процесуальному статусі позивача у справі, що узгоджується з вимогами процесуального закону.

5.11. Судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови від 23.10.2024 враховано висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 925/1133/18, у якій сформовано єдину правозастосовчу практику щодо комплексного застосування норм частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та частин четвертої, п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, зокрема задля вирішення питання про наявність/відсутність підстав для представництва інтересів держави прокурором як самостійним позивачем у разі, коли один орган, уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, визначено прокурором як одного з відповідачів.

За результатами розгляду вищевказаної справи Велика Палата Верховного Суду дійшла до наступних висновків.

5.12. Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

Виходячи з викладеного, в зазначеній категорії справ (справах за позовами прокурора, поданими на захист інтересів держави, порушених унаслідок незаконних дій органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб) найперше належить встановити, про захист яких інтересів держави йдеться, якими суб`єктами вони були порушені, в чому полягало порушення та можливість за рахунок таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги.

Насамперед Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що помилковим є підхід, за якого у цій категорії справ питання про належного відповідача вирішується як вторинне, похідне від питання про те, якого результату прагне досягнути прокурор своїм позовом. Коло відповідачів не може визначатися залежно від того, чи залишиться до кого звертатися з позовом, якщо орган, уповноважений захищати інтереси держави у відповідних правовідносинах, буде визначений прокурором позивачем, навіть якщо цей орган сам спричинив порушення інтересів держави.

Відповідач визначається незалежно від процесуальної позиції інших учасників справи та є особою, до якої звернена вимога позивача, яка своєю чергою спрямована на захист відповідного порушеного права або законного інтересу.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.

Поряд із цим таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило б принципу розумності. Отже, статусом позивача має наділятись прокурор, а уповноважений орган має бути відповідачем.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Отже з метою реалізації конституційної функції представництва прокурор може звернутися з позовом в інтересах держави, визначивши орган місцевого самоврядування (раду) відповідачем у справі.

Узагальнюючи наведені висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

5.13. У цій справі № 922/826/21 Прокурор звернувся за захистом інтересів територіальної громади міста Харкова, при цьому, з огляду на предмет та підстави заявлених позовних вимог (визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди, стороною якого є Міськрада), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки уповноважений орган на захист інтересів держави в спірних правовідносинах, а саме Міськрада, не тільки не захистила інтереси територіальної громади, а й порушила їх, то Прокурор правомірно звернувся з позовом як самостійний позивач та визначив Харківську міську раду співвідповідачем.

5.14. Наведений висновок суду апеляційної інстанції стосовно наявності у Прокурора повноважень на звернення з цим позовом до суду в інтересах держави як самостійного позивача узгоджується з викладеною вище останньою актуальною правовою позицією Великої Палата Верховного Суду щодо застосування положень частин третьої та четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", частин четвертої та п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, викладеною в постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, до розгляду якої зупинялося апеляційне провадження у цій справі.

5.15. З урахуванням викладеного та зважаючи на те, що під час вирішення подібних спорів має враховуватися саме остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду (за висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17), колегія суддів не приймає до уваги та не надає оцінку посиланням Скаржника на інші наведені ним постанови Верховного Суду з цього питання.

5.16. Суд також зазначає, що викладене у цій постанові правозастосування повністю узгоджується з аналогічними висновками Великої Палати Верховного Суду (постанови від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17) та висновками Верховного Суду, викладеними у постановах, зокрема але не виключно, від 06.08.2024 у справі № 912/1742/21, від 06.08.2024 у справі № 922/1156/21, від 03.09.2024 у справі № 910/5698/23, від 10.09.2024 у справі № 910/5550/19, від 10.09.2024 у справі № 914/1261/22.

Щодо визнання незаконними та скасування пунктів рішення Міськради

5.17. За приписами статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

5.18. Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

5.19. Стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовує, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частки в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно пункту 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

5.20. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України.

5.21. Положеннями статті 9 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень міських рад в галузі земельних відносин на її території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб та надання земельних ділянок в користування.

За приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

5.22. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 Цивільного кодексу України).

5.23. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення в зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

5.24. За змістом частини першої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу земельної ділянки.

5.25. Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

5.26. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається на підставі частини другої статті 123 Земельного кодексу України з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

5.27. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується згідно з вимогами частини четвертої статті 123 Земельного кодексу України в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. За змістом цієї статті проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

5.28. Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

5.29. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

5.30. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

5.31. Згідно з вимогами частини другої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою та третьою статті 134 цього Кодексу.

5.32. За приписами частини першої статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Такими випадками є розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. У такому разі земельні ділянки державної чи комунальної власності (або права на них) не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

З системного аналізу вищенаведених норм вбачається, що особа, яка придбала нерухоме майно, відповідно до частини другої статті 134 Земельного кодексу України має право на придбання на позаконкурентних засадах (без проведення земельних торгів) прав саме на ту земельну ділянку (її частину), право на яку мав попередній власник нерухомості і яке перейшло до цього нового власника нерухомості в силу статей 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України і саме з метою, пов`язаною із розташуванням відповідної нерухомості.

5.33. Відповідна правова позиція щодо системного тлумачення норми частини другої статті 134 Земельного кодексу України в комплексі з положеннями статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України викладена в постановах Верховного Суду, зокрема від 14.02.2018 у справі №592/6097/15-ц; від 09.02.2018 у справі №910/4528/15-г; від 22.03.2018 у справі №910/13129/7; від 14.03.2019 у справі №915/182/17; від 06.11.2019 у справі №910/23595/17.

5.34. В такий спосіб частина друга статті 134 Земельного кодексу України прямо пов`язує надання земельної ділянки на позаконкурентних засадах саме з розташуванням на цій ділянці певної будівлі чи споруди. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.03.2019 у справі №915/182/17.

5.35. Разом з цим розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/5201/19.

5.36. З урахуванням викладеного колегія суддів звертає увагу, що на час відчуження об`єкта нерухомості за відповідним правочином до набувача права власності на такий об`єкт (нежитлове приміщення), розташований на спірній земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти або право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або (за відсутності такого права) право на оформлення земельних прав у відповідному обсязі.

5.37. Виходячи із системного аналізу положень частини другої статті 124 і абзацу 2 частини другої статті 134 Земельного кодексу України незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації виключно існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання. Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів.

5.38. Такий правовий висновок щодо питання застосування статей 124, 134 Земельного кодексу України викладено у постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20, від 04.10.2023 у справі № 916/2319/22.

5.39. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Подібні висновки викладені у постановах КГС ВС від 15.08.2023 у справі № 906/1175/18, від 20.06.2023 у справі № 910/5529/19, від 12.04.2023 у справі № 916/156/22, від 22.02.2022 у справі № 910/2330/21, від 06.09.2022 у справі № 910/9228/21, від 29.11.2022 у справі № 910/745/20, від 04.11.2021 у справі № 910/18029/16, від 15.06.2021 у справі № 910/10440/19, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18, від 18.08.2020 у справі № 910/7631/18, від 16.06.2020 у справі № 922/3371/19, від 10.12.2019 у справі № 906/43/19, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19, від 05.11.2019 у справі № 926/746/19 та від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.

5.40. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).

5.41. Як вбачається з матеріалів справи № 922/826/21, що переглядається, на виконання пунктів 7.3, 7.4 Додатку 1 до рішення Міськради від 19.08.2020 між нею та Відповідачем-2 було укладено договір оренди спірної земельної ділянки від 23.11.2020, тобто оспорюване рішення органу місцевого самоврядування повністю реалізоване шляхом укладення відповідного договору.

5.42. В такий спосіб суди попередніх інстанцій прийшли до необґрунтованих висновків про необхідність визнання недійсними та скасування оскаржуваних Прокурором пунктів рішення Міськради з підстав допущених при їх прийнятті порушень, тоді як у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити з підстав обрання Прокурором неналежного способу захисту.

5.43. За таких обставин відповідні доводи касаційної скарги Міськради знайшли своє підтвердження та є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у цій частині.

Щодо зобов`язання Відповідача-2 повернути Харківській міській раді спірну земельну ділянку

5.44. Колегія суддів відхиляє доводи Скаржника про неврахування апеляційним судом висновку Великої Палати Верховного Суду, сформованого у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 щодо витребування спірної земельної ділянки як ефективного способу захисту у цій справі № 922/826/21, оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в зазначених справах не є подібними з огляду на істотні відмінності в фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаної правової позиції під час вирішення цього господарського спору.

5.45. При цьому колегія суддів звертає увагу, що у справі № 183/1617/16 предметом спору є земельна ділянка державного лісового фонду, яку сільська рада з перевищенням своїх повноважень передала у приватну власність фізичній особі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Тобто висновки у справі, на яку посилається Скаржник, не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій, які викладені у оскаржуваних судових рішеннях, а наявна відмінність у цих рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норм права, а неоднаковими юридично значущими фактами та обставинами, що визначають фактично-доказовий склад у справі, виходячи з підстав, вимог та заперечень сторін.

5.46. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовної вимоги Прокурора про зобов`язання Відповідача-2 повернути територіальній громаді міста Харкова спірну земельну ділянку.

5.47. Інші доводи касаційної скарги фактично направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Як випливає з вищевикладеного, при наданні правової кваліфікації спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суди дійшли хибного висновку про задоволення позовних вимог про скасування рішення Харківської міської ради. За таких обставин Суд скасовує оскаржувані постанову та рішення у вказаній частині та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Тобто у цій частині підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, отримали своє підтвердження.

6.3. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

6.5. Відповідно до частин першої та третьої статті 311 Господарського процесуального кодексу України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

6.6. Зважаючи на викладене колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги шляхом скасування оскаржуваних постанови суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради.

6.7. Натомість у частині задоволення решти позовних вимог оскаржувану постанову необхідно залишити без змін.

7. Розподіл судових витрат

7.1. У справі, що переглядається, судами встановлено обставини того, що спір виник унаслідок неправомірних дій Відповідача-1, що виразилися у відчуженні права оренди на спірну земельну ділянку з порушенням вимог земельного законодавства. Ці обставини стали підставою для звернення Прокурора до суду та задоволення позову, а часткове скасування оскаржуваних судових рішень стало можливим виключно внаслідок застосування судом касаційної інстанції належного способу захисту порушеного права територіальної громади.

7.2. За таких обставин та відповідно до приписів частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на Міськраду.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2021 у справі № 922/826/21 скасувати в частині визнання незаконними та скасування пунктів 7.3, 7.4 Додатку 1 до Рішення Харківської міської ради від 19.08.2020 за № 2230/20 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів", яким Товариству з обмеженою відповідальністю "Європартнер компані" надано в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :08:004:0019) площею 2,7142 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові до 01.07.2022.

3. Прийняти у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

4. В іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2021 у справі № 922/826/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко