ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2025м. ХарківСправа № 922/2432/21 (922/2817/24)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кононової О.В.

при секретарі судового засідання Зубко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1
до 1. ОСОБА_2 , 2. ОСОБА_3 , 3. ОСОБА_4
про визнання правочину недійсним
за участю :

представника ОСОБА_1 - Конюшко Д.Б.

представника ОСОБА_3 - Колісниченко А.Н.

керуючої реалізацією - Тищенко О.М.

ВСТАНОВИВ:

Постановою суду від 17.01.2022 окрім іншого було припинено процедуру реструктуризації боргів Фізичної особи ОСОБА_3 та повноваження керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Антоненка Дмитра Олександровича. Визнано фізичну особу ОСОБА_3 банкрутом та введено процедуру погашення боргів. Призначено керуючим реалізації фізичної особи ОСОБА_3 арбітражного керуючого Антоненка Дмитра Олександровича та встановити розмір оплати послуг арбітражного керуючого за виконання повноважень керуючого реалізацією фізичної особи ОСОБА_5 у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожен місяць виконання ним своїх повноважень.

Ухвалою від 30.08.2024 суд припинив повноваження керуючого реалізацією ОСОБА_6 , у зв`язку зі смертю.

Призначив керуючою реалізацією фізичної особи ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) арбітражного керуючого Тищенко Оксану Іванівну (свідоцтво № 318 від 28.02.2013, адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

09.08.2024 до суду від ОСОБА_1 надійшла позовна заява, в який позивач просить суд визнати недійсним договір позики від 05.10.2017, укладений між ОСОБА_4 (позикодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (позичальники), з іншої сторони, на суму 2 843 000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 усі понесені судові витрати.

Ухвалою від 04.09.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, ухваливши здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

10.09.2024 до суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання (вх. №22762) в якому позивач просить суд перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

13.09.2024 до суду від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 23080), в якому представник 2-го відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Ухвалою від 19.09.2024 суд задовольнив клопотання ОСОБА_1 (вх. №22762) та перейшов до розгляду справи № 922/2432/21 (922/2817/24) за правилами загального позовного провадження.

Ухвалив подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі.

Розпочав у справі підготовче провадження і призначити підготовче засідання на "09" жовтня 2024 р. на 14:00 год.

Встановив відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач зобов`язаний надіслати суду відзив, який повинен відповідати вимогам ст.165 Господарського процесуального кодексу України, і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на позов.

Встановив позивачу, згідно із ст.166 Господарського процесуального кодексу України, строк на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання - 5 календарних днів. Зобов`язати позивача надіслати (надати) відповідь на відзив та додані до нього документи іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) такої відповіді на відзив до суду. Докази такого надіслання надати суду.

Відповідачам, згідно із ст.167 Господарського процесуального кодексу України встановив строк на подання до суду заперечення з дня отримання відповіді на відзив - 5 календарних днів. Зобов`язати відповідача надіслати (надати) заперечення та додані до нього документи іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) такого заперечення до суду. Докази такого надіслання надати суду.

Запропонував відповідачу зареєструвати свій електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами.

В судовому засіданні 09.10.2024 суд відклав розгляд справи в підготовчому засіданні на 13 листопада 2024 року о 13:40 год.

Ухвалою від 13.11.2024 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 11 грудня 2024 року о 12:10 год.

Ухвалою від 11.12.2024 суд повернувся на стадію підготовчого провадження у справі № 922/2432/21 (922/2817/24).

Відмовив в задоволенні клопотання ОСОБА_1 (вх. №24142 від 25.09.2024) про витребування у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оригіналу договору позики від 05.10.2017 та оригіналу додаткової угоди договору позики від 05.10.2017.

Закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 22 січня 2025 року о 12:20 год.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір позики від 05.10.2017, укладений між ОСОБА_4 (позикодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (позичальники), з іншої сторони, на суму 2 843 000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 усі понесені судові витрати.

Представник 2-го відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, зазначивши про відсутність порушеного права ОСОБА_1 укладенням спірного договору. Також представник відповідача зазначив, що наразі вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку.

Як вказано у Рішенні Конституційного суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

В частині 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вказує на те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Суд зазначає, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішуються судом залежно від конкретних обставин справи.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З урахуванням вищенаведеного, приймаючи до уваги, що явка учасників у справі про банкрутство судом не була визнана обов`язковою, суд вважає, що зібраних доказів достатньо для розгляду справи по суті в цьому судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи та надані учасниками справи документи, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Відповідно до положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 05.10.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до п. 1-3 якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 2843000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики в строк, встановлений цим договором.

На момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 2843000,00 грн. позикодавець передав позичальнику в повному обсязі, що підтверджується підписанням останніми цього договору, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 18.05.2019.

У подальшому, 02.05.2019 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (разом - позичальник) та ОСОБА_4 (позикодавець) було укладено додаткову угоду до договору позики від 05.10.2017, згідно з якою позичальники визнають, що позикодавець передав у власність позичальників грошові кошти в сумі 2843000,00 грн за договором позики від 05.10.2017, і що позичальники мають обов`язок повернути вказану суму за цим договором; сторони визнають, що за час дії договору позики позичальники повернули позикодавцю грошові кошти у загальній сумі 357000,00 грн; позичальники визнають, що їх борг перед позикодавцем станом на день підписання цієї додаткової угоди складає 2486000,00 грн; сторони змінюють солідарний обов`язок позичальників за договором, та позичальники зобов`язуються повернути борг перед позикодавцем наступним чином: 1243000,00 грн зобов`язана повернути ОСОБА_3 , 1243000,00 грн зобов`язаний повернути ОСОБА_2 .

Крім того, додатковою угодою від 02.05.2019 до договору позики від 05.10.2017 сторони змінили встановлений договором позики строк повернення боргу та встановили його до 01.05.2021.

У подальшому ОСОБА_3 повернула кредитору ще 56000,00 грн., в підтвердження чого до матеріалів справи боржницею були надані копії відповідних розписок.

Ухвалою попереднього засідання суду від 15.11.2021 були визнані вимоги ОСОБА_4 на загальну суму 1 187 000,00 грн.

При цьому цією ж ухвалою попереднього засідання були визнані вимоги ОСОБА_1 на загальну суму 210 671,92 грн, як вимоги, що забезпечені заставою (іпотекою) майна боржника відповідно до іпотечного договору від 21.03.2019. Зазначені вимоги виникли на підставі договору позики від 21.0.2019, який був укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 як солідарними позичальниками та Позикодавцем - ОСОБА_7 , який у подальшому уступив право вимоги на користь ОСОБА_1 відповідно укладеного договору позики на суму 9640,00 доларів США, строк виконання зобов`язань за яким настав 06.10.2020.

Зокрема судом було встановлено, що ОСОБА_3 була солідарним боржником забезпеченого кредитора ОСОБА_1 .

Відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено, що боржникам ОСОБА_3 і ОСОБА_2 належала частка в розмірі 1/2 кожному в спільній частковій власності на 2-кімнатну квартиру загальною площею 53,1 кв. м., житлова площа 29,5 кв. м., РНОНМ АДРЕСА_3 .

Вказана квартира знаходилась в іпотеці (№ запису про іпотеку 30828469 від 21.03.2019 р.) у забезпеченого кредитора на підставі іпотечний договору № 673 від 21.03.2019.

У зв`язку з чим й були визнані вимоги забезпеченого кредитора - ОСОБА_1 в сумі 210 671,92 грн. як вимоги, що забезпечені заставою майна боржника.

Наразі позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір позики від 05.10.2017, укладений між ОСОБА_4 (позикодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (позичальники), з іншої сторони, на суму 2 843 000,00 грн., посилаючись на його фіктивність, оскільки на переконання позивача спірний договір був вчинений боржниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з єдиною метою - зупинити стягнення на підставі виконавчого документа та перешкоди ОСОБА_1 реалізувати своє право на задоволення вимог кредитора за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим, судом встановлено, що 13.11.2023 в межах провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 у справі № 922/2639/21, який є солідарним боржником разом з ОСОБА_3 , кошти в сумі 210 671,92 грн. (що становить повне погашення вимог Позивача по справі) перераховані кредитору ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача підтвердив факт погашення вимог кредитора ОСОБА_1 в повному обсязі за рахунок продажу предмету іпотеки.

Відповідно ч. 4 ст. 543 ГПК України, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, в межах провадження у справі про неплатоспроможність усі вимоги ОСОБА_1 до солідарного боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 були повністю погашені, зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 станом на момент розгляду цієї справи є припиненим.

В Постанові Східного апеляційного господарський суд у справі № 922/2639/21 від 21.11.2023, зокрема суд окремо зазначив, щодо доводів апелянта про порушене права кредитора ОСОБА_1 на максимально можливе задоволення кредиторських вимог у даній справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 , - що станом на поточну дату відбувся аукціон із продажу майна банкрута ОСОБА_2 . BRE001-UA-226 система Прозоро - продажі за ціною 491.200,00 грн 13.11.2023 кошти в сумі 210.671,92 грн. (що становить повне погашення вимог кредитора, вимоги якого забезпечені заставою) перераховані кредитору ОСОБА_1 , про що свідчить відповідна виписка про рух коштів по банківському рахунку. Таким чином станом на 13.11.2023 вимоги кредитора ОСОБА_1 у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 повністю погашені.

Окрім того, в Ухвалі Господарського суду Харківської області по справі № 922/2639/21 від 18.06.2024 встановлено зокрема, що за рахунок продажу майна боржника фізичної особи ОСОБА_2 були погашені вимоги кредиторів у наступному розмірі :

1) ОСОБА_8 - повне погашення вимог 1 черги - 4540,00 грн., часткове погашення вимог 2 черги - 94156,58 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №3 від 13.11.2023.

2) ОСОБА_9 - повне погашення вимог 1 черги - 4540,00 грн., часткове погашення вимог 2 черги - 16664,88 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 4 від 13.11.2023.

3) ОСОБА_10 - повне погашення вимог забезпеченого кредитора у розмірі 210671,92грн., що підтверджується платіжною інструкцією №6 від 13.11.2023.

До матеріалів справи додані копії відповідних процесуальних документів, виписок та платіжних інструкцій, копія протоколу про проведення аукціону та ліквідаційного звіту по справі № 922/2639/21, ліквідаційного звіту по справі № 922/2432/21.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Як визначено статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Законодавець у частинах першій та другій статті 4 ГПК України встановив, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої та другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосудця, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як вбачається з усталеної практики Верховного Суду, відсутність права чи охоронюваного законом інтересу є підставою для відмови у задоволенні позову (Постанова Верховного Суду по справі № 910/15803/19 від 14.01.2021; Постанова Верховного Суду по справі № 910/17109/19 від 24.09.2020; Постанова Верховного Суду по справі № 910/12608/18 від 08.07.2020; Постанова Верховного Суду по справі № 910/13266/18 від 12.12.2019 та інших.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Відповідно до сформованої правової позиції, викладеної в Постанові Верховного суду від 29.08.2023 у справі N 910/5958/20, суд врахував, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі N 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі N 910/6091/19).

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Враховуючи наведене, суд дійшов переконливого висновку, що станом на час розгляду цієї справи права ОСОБА_1 як кредитора ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не порушені жодним чином, оскільки внаслідок судових процедур у справі про неплатоспроможність зазначених боржників, її вимоги як забезпеченого кредитора були погашені в повному обсязі. Позивачем не зазначено обставин яким саме чином оспорюваний ним договір порушив (зачіпив) його права та законні інтереси враховуючи, що у межах справи про банкрутство було досягненно одну з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе задоволення (в повному обсязі) вимог кредитора.

З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем не доведено факту порушення його майнового права, а тому відмовляє в задоволенні заявлених позовних вимог.

Окрім цього, суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників у справі про банкрутство), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення направити сторонам по справі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу.

Повне рішення складено "03" лютого 2025 р.

Суддя О.В. Кононова