УХВАЛА

29 січня 2025 року

м. Київ

cправа № 918/948/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.,

за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,

представників учасників справи:

відповідача - Савинського С. М., Сівоздрава А. А., Тарновецького Я. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Скринник Любові Миколаївни

на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2023

(суддя Качур А. М.)

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024

(судді Філіпова Т. Л., Василишин А. Р., Гудак А. В.)

у справі за позовом Рівненської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Скринник Любові Миколаївни

про розірвання договору.

ВСТАНОВИВ:

1. Історія справи

1.1. Рівненська міська рада (далі - Міськрада, позивач) звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Скринник Любові Миколаївни (далі - ФОП Скринник Л. М., відповідач) про розірвання договору оренди земельної ділянки від 26.05.2005.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди, наслідком чого стала заборгованість за період 2019- 2021 років, яка мала систематичний характер та є підставою для розірвання договору оренди землі, незважаючи на те, що відповідач згодом повністю сплатив заборгованість.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

2.1. Міськрада (орендодавець) та ФОП Скринник Л. М. (орендар) 26.05.2005 уклали договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець згідно із рішенням Міськради від 22.03.2005 № 1282 передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку, яка знаходиться в м. Рівному на вул. Чорновола (в районі Басівкутського озера), площею 943,0 м2. На земельній ділянці не знаходяться об`єкти нерухомого майна. Земельна ділянка передана в оренду для будівництва та обслуговування кафе.

2.2. Відповідно до умов договору:

- договір укладено на 49 років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8);

- орендна плата вноситься орендарем виключно у грошовій формі незалежно від результатів своєї діяльності. Розмір орендної плати за рік за земельну ділянку складає 77 003,29 грн, що становить 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (пункт 9 з урахуванням змін, внесених додатковими договорами від 18.12.2006, від 08.02.2013, від 12.03.2014, від 16.01.2019);

- орендна плата за землю вноситься орендарем щомісячно рівними частками протягом місяця, наступного за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця, але не пізніше 30 числа (пункт 11);

- дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи - орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом (пункт 35);

- дія припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (пункт 36).

2.3. Головне управління Державної податкової служби у Рівненській області листом від 01.09.2021 № 10620/5/17-00-24-05 зазначило, що згідно з інформацією, яка міститься в підсистемі АІС "Податковий блок", контролюючим органом встановлено, що Скринник Л. М. за період 2019-2021 років не подавала податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності), оплату за вказаний період не проводила. На час надання інформації заборгованість становить 239 554,58 грн.

2.4. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 у справі № 918/917/21 встановлено погашення відповідачем у 2021 році заборгованості у сумі 239 554,58 грн, яка утворилася за період 2019-2021 роки.

3. Короткий зміст судових рішень

3.1. Господарський суд Рівненської області рішенням від 24.10.2023 задовольнив позов.

3.2. Суд зазначив, що заборгованість відповідача за договором оренди утворилася протягом 2019-2021 років на загальну суму 239 554,58 грн, що є порушенням відповідачем умов договору оренди земельної ділянки в частині сплати орендної плати і мало систематичний характер. Враховуючи, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання орендної плати у встановленому розмірі, суд вказав на наявність підстав для розірвання договору оренди за приписами пункту «д» статті 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та частини другої статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), незважаючи на подальшу сплату заборгованості відповідачем.

3.3. Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 22.02.2024 залишив рішення суду першої інстанції без змін.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування

4.1. 22.03.2024 відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

4.2. Підставою касаційного оскарження скаржник зазначив застосування судом апеляційної інстанції частини другої статті 651 ЦК України без урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17 та постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 910/2683/19, від 30.12.2020 у справі № 607/5404/18. Зокрема, суд не врахував, що розірвання договору за рішенням суду можливе лише з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору.

4.3. Посилається на те, що суди мали б установити, окрім наявності істотного порушення договору, наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

4.4. Скаржник також посилається на те, що суд апеляційної інстанції порушив передбачені статтею 42 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) права відповідача як учасника справи, зокрема, щодо права подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи та міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, оскільки здійснив розгляд за відсутності представника відповідача, який подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

5. Позиція іншого учасника справи

5.1. Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій залишити без змін.

6. Позиція Верховного Суду

6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, представників відповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

6.2. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України).

6.3. З огляду на цей припис Верховний Суд переглядає у касаційному порядку постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.4. Згідно із положеннями пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

6.5. При цьому згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

6.6. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.

6.7. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц.

6.8. У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала визначення подібності правовідносин, згідно з яким на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

6.9. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.

6.10. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.

6.11. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

6.12. Так, за доводами скаржника, суди попередніх інстанцій не врахували висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17, та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.06.2020 у справі № 910/2683/19, від 30.12.2020 у справі № 607/5404/18, щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України. Скаржник зазначає, що судом не враховано те, що розірвання договору за рішенням суду можливе лише з підстав істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору.

6.13. Так, Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 918/391/23, до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі, про розірвання договору оренди земельної ділянки.

6.14. У постанові від 20.11.2024 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17, шляхом його конкретизації та вказала на те, що «підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби. У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначено умовами договору оренди землі, тобто коли орендар допустив недоплату орендної плати й таке порушення умов договору є істотним, тоді застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України. Тобто якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України. У випадку неістотної недоплати орендної плати (чи встановлення неістотності такого порушення судом) ефективним та пропорційним буде такий спосіб захисту, як стягнення заборгованості з орендної плати» (пункти 177-180). «Погашення орендарем заборгованості з орендної плати не має правового значення для вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди як на підставі частини другої статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення), так і на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України (у разі систематичної (два та більше випадки) повної несплати орендної плати)» (пункт 181).

6.15. У постанові від 25.06.2020 у справі № 910/2683/19 Верховний Суд щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України вказав, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, установлених зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні з`ясувати не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у виді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13). Отже, у кожному конкретному випадку суд має вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача і заперечення відповідача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів».

6.16. Верховний Суд у зазначеній справі вказав на те, що суди, розглядаючи вимоги про розірвання договору про надання комплексних послуг та стягнення коштів, які були обґрунтовані тим, що відповідач на порушення умов договору не розробив для позивача інтернет-сайт, не виконав у повному обсязі визначені договором етапи виконання зобов`язань, порушив визначені договором строки їх виконання, не забезпечив приведення позивачу потенційних клієнтів за узгодженими в договорі параметрами, встановили відсутність підстав, передбачених статтею 651 ЦК України для розірвання договору, оскільки позивач не довів факту істотного порушення відповідачем спірного договору.

6.17. У постанові від 30.12.2020 у справі № 607/5404/18, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі, Верховний Суд, переглядаючи спір у справі про розірвання договору про надання комплексних послуг, виснував, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що позивач належним чином виконала взяті на себе зобов`язання за спірним договором, а ТОВ «Будова-Захід» допустило порушення умов договору щодо обов`язку збудувати та за закінченням будівництва передати позивачу у власність квартиру, що є істотним порушенням договору, внаслідок чого позивач значною мірою позбавляється права розраховувати на закінчення будівництва та отримання житла за внесені кошти, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для розірвання договору.

6.18. Таким чином, критерії визначення «істотного порушення» при застосуванні статті 651 ЦК України є загальними для усіх майнових відносин, а отже, дана норма права застосовується в залежності від обставин, встановлених судами у кожній конкретній справі, та доказів, якими ці обставини підтверджуються.

6.19. Згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України "Про оренду землі" основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання орендної плати у встановленому розмірі. Отже, оскільки законодавець визначає однією із істотних умов договору оренди землі орендну плату, то основна мета особи, яка передає земельну ділянку в оренду, полягає в своєчасному отриманні орендної плати за таким договором. У результаті порушення цього обов`язку орендарем інша сторона (орендодавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору оренди земельної ділянки.

6.20. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій з`ясували, що порушення орендаря полягало в несплаті орендної плати протягом значного періоду та мало систематичний характер, що, в свою чергу, стало підставою для застосування судами у цих правовідносинах частини другої статті 651 ЦК України та прийняття рішення про розірвання договору оренди землі.

6.21. Зважаючи на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, проаналізувавши зміст постанов Верховного Суду, наведених скаржником у касаційній скарзі, а також врахувавши постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, в якій Суд відступив від висновків щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України, викладених у постанові від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України у подібних правовідносинах, оскільки у справі, що розглядається, та в наведених скаржником справах суди встановили різні фактичні обставини та прийняли відповідні рішення, що не свідчить про різне застосування однієї і тієї ж норми права у подібних правовідносинах.

6.22. Отже, посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду, на які скаржник послався у касаційній скарзі, не знайшли підтвердження під час касаційного перегляду справи. Висновки, зроблені судами у справі, що розглядається, не суперечать висновкам щодо застосування зазначеної норми права, викладеним у наведених скаржником постановах.

6.23. При цьому доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності встановлення інших обставин, ніж встановлені судами, тобто стосуються переоцінки наданих сторонами доказів, що з огляду на положення статті 300 ГПК України не входить до повноважень Верховного Суду.

6.24. Щодо посилання скаржника у касаційній скарзі на те, що внаслідок відхилення судом апеляційної інстанції клопотання відповідача про відкладення розгляду справи порушено передбачені статтею 42 ГПК України права відповідача, зокрема, надавати пояснення, наводити свої доводи та міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, то колегія суддів зазначає таке.

6.25. Так, відхиляючи наведене клопотання скаржника про відкладення розгляду справи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю представника, суд зазначив, що, з урахуванням статей 73, 74 ГПК України представником не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у клопотанні; відповідач не вказав про відсутність можливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника.

6.26. У силу приписів ГПК України відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

6.27. Колегія суддів з цього приводу зазначає, що скаржник у касаційній скарзі не наводить аргументів щодо того, які саме доводи, міркування, пояснення, заперечення відповідач мав намір висловити в судовому засіданні 22.02.2024, але був позбавлений такої можливості судом апеляційної інстанції. При цьому слід зважати на те, що саме лише загальне посилання на порушення судом статті 42 ГПК України без наведення конкретних доводів не може свідчити про порушення судом прав учасника справи, клопотання про відкладення розгляду справи якого було відхилено з обґрунтуванням підстав для такого відхилення.

6.28. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження після відкриття касаційного провадження, касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

6.29. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Скринник Любові Миколаївни на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024 у справі № 918/948/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський