ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

04 лютого 2025 року Справа № 926/2433/24

За позовом Новодністровської міської ради

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Вест Буковина

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу в сумі 1 352 834,12 грн

Суддя Проскурняк О.Г.

Секретар судового засідання Гончар А.Ю.

Представники сторін:

від позивача - не з`явився

від відповідача Сатонін В.І.

СУТЬ СПОРУ: Новодністровська міська рада звернулась до Господарського суду Чернівецької області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Буковина" про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу в сумі 1 352 834,12 грн.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 25 листопада 2025 року позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Буковина" на користь Новодністровської міської ради заборгованість в сумі 1 097 229,79 грн (основна заборгованість за Договором в сумі 1 034 397,57 грн, 3 % річних в сумі 7 680,00 грн, пеня в сумі 11 032,64 грн., інфляційні втрати в сумі 44 119,58 грн) та 13 167,40 грн судового збору; відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення основної заборгованості в сумі 172 358,90 грн та 83 245,43 грн пені.

24 грудня 2024 року на виконання рішення Господарського суду видано судовий наказ зобов`язано стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Буковина" на користь Новодністровської міської ради заборгованість в сумі 1 097 229,79 грн (основна заборгованість за Договором в сумі 1 034 397,57 грн, 3 % річних в сумі 7 680,00 грн, пеня в сумі 11 032,64 грн., інфляційні втрати в сумі 44 119,58 грн) та 13 167,40 грн судового збору.

20 січня 2025 року через систему Електронний суд від Товариства з обмеженою відповідальністю Вест Буковина до суду надійшла письмова заява про відстрочку виконання судового рішення.

Вказана заява обґрунтована тим, що заходами мобілізації спричинено значний брак кадрів та відсутність робочої сили на товаристві. Крім того, обмеження встановлені Державою у перетині кордону руйнують логістичні маршрути, що є суттєвим для товариства оскільки воно здійснює зовнішньоекономічну діяльність.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 21 січня 2025 року розгляд заяви призначено на 04 лютого 2025 року.

Позивач явку належного представника не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання.

При цьому, 04 грудня 2025 року до суду надійшло заява представника позивача про розгляд заяви про розстрочення виконання судового рішення без його участі. У вказаній заяві також зазначено, що позивач не заперечує проти задоволення заяви про розстрочення виконання рішення.

Представник відповідача в судовому засіданні 04 лютого 2025 року просив підтримав подану заяву про розстрочення виконання рішення та просив її задовольнити.

Розглянувши подані сторонами заяви, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Принцип обов`язковості судових рішень має місце у нормах статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до частини другої якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні приписи містяться у ст. 326 Господарського процесуального кодексу України, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною першою статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних з проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Розстрочка - це надання можливості виконання рішення по визначених частинах у встановлені судом строки.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.

Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 кодексу.

Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Разом з тим, необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, легітимні сподівання на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація „потерпілій стороні за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Обов`язково мають враховуватися інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, на державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02).

З огляду на вищевикладене, запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення, при цьому винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Верховний Суд у постанові від 29.05.2018 у справі № 905/1921/17 зазначив, що при вирішенні питання про розстрочку виконання судового рішення господарський суд повинен оцінити фінансовий стан боржника, вплив виконання рішення на його господарську діяльність та можливість забезпечення справедливого балансу між інтересами стягувача і боржника.

Також у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 910/11456/19 зазначено, що суд має враховувати принцип пропорційності, щоб розстрочення не призвело до порушення прав кредитора на своєчасне отримання виконання судового рішення.

Відтак, особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.

В обґрунтування заяви про розстрочення виконання рішення заявник посилається на те, що з 24 лютого 2024 року в Україні введений воєнний стан, заходами мобілізації спричинено значний брак кадрів та відсутність робочої сили на товаристві.

Крім того, обмеження встановлені Державою у перетині кордону руйнують логістичні маршрути, що є суттєвим для товариства оскільки воно здійснює зовнішньоекономічну діяльність.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що кредитор не заперечує проти розстрочення виконання рішення, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за можливе задовольнити заяву про розстрочення виконання судового рішення.

Керуючись статтями 74, 326, 232, 233, 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Вест Буковина про розстрочку виконання рішення Господарського суду Чернівецької області від 20 січня 2025 року - задовольнити.

2. Розстрочити виконання рішення Господарського суду Чернівецької області від 25 листопада 2024 року у справі № 926/2433/24 в частині стягнення заборгованості у сумі 1 097 229,79 грн терміном на 10 місяців зі сплатою щомісячно 109 722,97 грн.

Повний текст ухвали складено та підписано 07 лютого 2025 року.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст.235 ГПК України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 254-257 ГПК України.

Суддя О.Г. Проскурняк