ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"03" лютого 2025 р. м. Рівне Справа №918/1186/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді О. Андрійчук, за участю секретаря судового засідання О.Гуменюк, розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" про визнання грошових вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ),

за участю учасників процесу:

від заявника (боржника): не з`явився,

від кредитора: ОСОБА_2 , виписка з ЄДРЮОФОПГФ,

від арбітражного керуючого: не з`явився,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року до Господарського суду Рівненської області звернулася фізична особа ОСОБА_3 із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність в порядку, передбаченому Книгою 4 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою суду від 12.12.2023 (суддя Н. Церковна), зокрема відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_4 , оприлюднено на офіційному вебсайті повідомлення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_4 , призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Г. Вудуда, попереднє засідання призначено 30.01.2024.

09.01.2024 від ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" надійшла заява з вимогами до боржника, у якій кредитор просив визнати грошові вимоги до боржника на суму 20 695 378,46 грн, з яких: 12 717 145,39 грн - основний борг, 7 148 054,46 грн - пеня, 794 428,84 грн - 3% річних.

Ухвалою суду від 27.03.2024 у справі № 918/1186/23, яку постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 залишено без змін, вимоги кредитора ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" до ОСОБА_4 визнано частково, в розмірі 5 995 065,30 грн, що включають строкову заборгованість боржника за договором кредиту у розмірі 4 280 890,00 грн (118 750,00 доларів США), прострочену заборгованість боржника за договором кредиту у розмірі 270 372,00 грн (7 500.00 доларів США), заборгованість за простроченими відсотками 597 709,22 грн (16 580,19 доларів США), витрати зі сплати судового збору в сумі 3 219,00 грн, 3 % річних у розмірі 752 837,50 грн) (друга черга задоволення вимог), пеню в розмірі 35 717,58 грн, штраф 54 320,00 грн (третя черга задоволення вимог). У визнанні решти грошових вимог ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" до фізичної особи ОСОБА_4 відмовлено. Крім того, включено до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність, витрати на оплату судового збору ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" у розмірі 6 056,00 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.10.2024 ухвалу Господарського суду Рівненської області від 27.03.2024 (в частині визнаних грошових вимог ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" в сумі 5 995 065,30 грн) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 скасовано, справу № 918/1186/23 в частині визнаних грошових вимог ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" в сумі 5 995 065,30 грн направлено на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

У вказаній постанові суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що судам попередніх інстанцій належало розглянути заяву керуючого реструктуризацією про застосування позовної давності, встановити склад заявлених банком кредиторських вимог, встановити можливість застосування до таких вимог (загалом або частково) позовної давності, з`ясувати чи звертався кредитор до виконання судових рішень у примусовому порядку (рішення Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12) та чи було кредитором пред`явлено такі виконавчі документи до виконання в межах встановленого законом строку, закінчився чи не закінчився встановлений законом строк пред`явлення виконавчих документів на примусове виконання судових рішень, на підставі яких ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" подало заяву про визнання кредиторських вимог, встановити стадію виконання судового рішення.

28.10.2024 на адресу Господарського суду Рівненської області повернулися матеріали справи № 918/1186/23.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2024 справу № 918/1186/23 в частині визнання грошових вимог ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" в сумі 5 995 065,30 грн передано судді О. Андрійчук.

Ухвалою суду від 28.10.2024 прийнято справу № 918/1186/23 в частині визнання грошових вимог ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" в сумі 5 995 065,30 грн до свого провадження суддею О. Андрійчук, призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 25.11.2024.

15.11.2024 від ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" надійшли письмові пояснення, згідно з якими останній зазначає, що неодноразово подав виконавчий документ, виданий на підставі рішення Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12, на примусове виконання до органу ДВС, станом на день розгляду його кредиторських вимог виконавче провадження відкрите. Окрім того, у випадку пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, такий виконавчий документ за рішенням суду може бути визнаний таким, що не підлягає до виконання, і стягувач або боржник має право на звернення до суду з такими вимогами. Жодних вимог щодо визнання виконавчого документа таким, що не підлягає до виконання, боржником не заявлялось.

У судове засідання з`явився представник кредитора.

Суд, розглянувши грошові вимоги ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк", зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статі 113 Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією книгою.

Статтею 1 КУзПБ визначено, що кредитором є юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Відповідно до статті 122 КУзПБ подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство (після відкриття провадження) та порядок розгляду судом відповідних заяв визначені, зокрема статтями 45, 46, 47 КУзПБ.

У силу наведених норм, під час розгляду заявлених до боржника кредиторських вимог, суд має з`ясовувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам поданим заявником на підтвердження його вимог до боржника, аргументам та запереченням боржника чи інших кредиторів щодо задоволення таких вимог, перевірити дійсність заявлених вимог, з урахуванням чого встановити наявність підстав для їх визнання чи відхилення (повністю або частково).

Згідно з усталених правових висновків Верховного Суду у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору. Отже, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови від 26.02.2019 у справі № 908/710/18 від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 12.10.2021 у справі № 01/1494 (14- 01/1494));

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником.

Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України).

Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18; від 13.09.2022 у справі № 904/6251/20).

Така судова практика є сталою як при застосуванні статей 23-25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (що втратив чинність), так і при застосуванні статей 45-47 КУзПБ (введеного в дію з 21.10.2019), що містять подібне правове регулювання порядку звернення кредиторів із заявами з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.

Також вказана судова практика, з урахуванням приписів статей 113, 122 КУзПБ, є релевантною і до справ про неплатоспроможність фізичних осіб, з урахуванням особливостей, визначених Книгою четвертою "ВІДНОВЛЕННЯ ПЛАТОСПРОМОЖНОСТІ ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ" КУзПБ.

Як установлено судом, грошові зобов`язання О. Токара перед ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" виникли на підставі кредитного договору №56/08/К-Ф від 10.04.2008 та договору поруки №56/08/П-Ф від 10.04.2008.

Предметом судового розгляду в цій справі є грошові вимоги ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" до Т. Токаря на загальну суму 20 695 378,46 грн, з яких 12 717 145,39 грн - основний борг, 7 148 054,46 грн (зокрема в 36 717,58 грн за рішенням Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12) - пеня, 794 428,84 грн - 3% річних.

Виконуючи вказівки Верховного Суду та вирішуючи питання щодо строку пред`явлення виконавчого листа, виданого на примусове виконання рішення Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі №1715/22370/12, суд зазначає таке.

Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (виконавча давність) - це встановлений законом строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на реалізацію припису юрисдикційного акта.

Згідно з положенням КУзПБ провадження у справі про банкрутство не є продовженням чи особливою процедурою виконавчого провадження, адже воно є самостійним видом судового провадження, що характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справи, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, застосуванням спеціальних способів захисту тощо.

Можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, щодо стягнення якої ухвалено судове рішення, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.

У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можуть бути застосовані судові процедури, передбачені КУзПБ для забезпечення примусового стягнення заборгованості, що позбавляє можливості визнання кредиторських вимог (за вказаним судовим рішенням) у справі про банкрутство.

Натомість ігнорування при визнанні грошових вимог кредитора до боржника обставин закінчення та непоновлення строку пред`явлення до виконання наказу щодо їх стягнення означало б надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо вказаного строку та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права (подібна за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 909/1347/19, від 13.12.2022 у справі № 910/1959/22, від 26.03.2024 у справі № 910/6702/22).

Як установлено судом із фактичних обставин справи, кредитор п`ять разів подавав виконавчий лист, виданий на примусове виконання рішення Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12, яке набрало законної сили 12.04.2013, а саме у періоди: з 19.09.2013 по 28.11.2013, з 13.01.2014 по 28.05.2014, з 19.09.2014 по 30.06.2016, з 06.09.2016 по 10.02.2021, з 30.03.2021 - по теперішній час, про що свідчать постанови про відкриття та закінчення виконавчого провадження, долучені кредитором до матеріалів справи.

Строки, які минули між закінченням виконавчого провадження та його черговим відкриттям, становили 148, 45, 141, 67, 47 днів відповідно.

Приписами частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення (пункт 1 частини четвертої, частина п`ята статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, з аналізу частини четвертої та п`ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» висновується, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Таким чином, повернення виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 12 вказаного Закону (така позиція узгоджується з подібними правовими висновками, висловленими у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.10.2020 у справі № 916/922/16 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 303/2642/20).

Ураховуючи викладене, судом установлено, що строк пред`явлення виконавчого листа, виданого на примусове виконання рішення Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12, не закінчився, відтак з боржника на користь кредитора підлягає стягненню залишок основного боргу (кредиту та процентів) в розмірі 141 172,66 дол. США, що станом на дату подання заяви з грошовими вимогами до боржника еквівалентно 5 370 377,39 грн, та 35 717,58 грн пені, а всього - 5 406 094,97 грн.

Щодо процентів, нарахованих кредитором після ухвалення рішення Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12, яким достроково стягнуто усю суму заборгованості, то суд зазначає таке.

Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Отже, припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України (вказаних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (відповідні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (відповідна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статті 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (казаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 910/4518/16).

Зважаючи, що кредитор скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту, про що свідчить рішення Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12, враховуючи, що судом не установлено, що сторони за кредитним договором мали на увазі встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування, відтак нарахування кредитором процентів після ухвалення вказаного судового рішення є неправомірним, а тому вимоги кредитора в цій частині до задоволення не підлягають.

Стосовно заяви керуючого реструктуризацією про застосування позовної давності, то суд зазначає таке.

Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду (зокрема, викладеною в постановах від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09, від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, від 05.03.2020 у справі № 14/325"б", від 09.09.2021 у справі № 916/4644/15) положення про позовну давність поширюються на майнові вимоги кредиторів, заявлені до боржника у справі про його банкрутство, тому при розгляді грошових вимог кредитора до боржника у справі про банкрутство застосовуються загальні норми цивільного законодавства про позовну давність, визначені у главі 19 ЦК України.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

При цьому, згідно з частинами першою, третьою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Строки звернення до суду, як складова механізму реалізації права на судовий захист, є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (Рішення Конституційного Суду від 22.02.2012 №4-рп/2012).

На особливості застосування позовної давності на стадії попереднього засідання господарського суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність фізичної особи) Верховний Суд звертав увагу у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 09.09.2021 у справі № 916/4644/15. Зокрема, Суд дійшов висновку, що положення про позовну давність поширюються і на майнові вимоги кредиторів, заявлені до боржника у справі про його банкрутство. Для цілей застосування частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України під час розгляду таких вимог стороною, яка може зробити заяву про застосування позовної давності, слід розуміти інших кредиторів, боржника та розпорядника майна боржника.

Матеріали справи містять в собі заяву керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Г. Вудуда стосовно спливу позовної давності за вимогами ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК".

Щодо наявності підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення пені та 3% річних, то суд зазначає таке.

Згідно з умовами кредитного договору позовна давність за цим договором встановлюється в три роки, у тому числі щодо пені (пункт 5.8. договору).

Судом із фактичних обставин справи установлено, що кредитор із позовною заявою про дострокове повернення усієї суми кредиту звернувся до суду 06.06.2012, а рішення Рівненського міського суду у справі № 1715/22370/12 ухвалене 18.01.2013 (вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту в матеріалах справи нема). У свою чергу, кредитором нарахованого пеню за несвоєчасну сплату процентів та погашення кредиту за період з 03.04.2017 по 29.02.2020 в розмірі 130 315,42 дол. США та 57 587,55 дол. США відповідно, отже, пеня нарахована поза межами позовної давності (07.06.2015, якщо рахувати від дня звернення до суду, або 19.01.2016, якщо рахувати від дня ухвалення судового рішення), а тому підстави для визнання кредиторських вимог банку в цій частині відсутні.

Стосовно 3% річних, то останні нараховані кредитором на суму заборгованості за кредитом та процентами, стягнутими за рішенням суду, у період з 03.04.2017 по 18.02.2022.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За змістом правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказувала про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що аналіз змісту норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Оскільки рішенням Рівненського міського суду у справі від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12 заборгованість за кредитним договором визначена у повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України (аналогічні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13, та постановах Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 760/13528/20, від 20.09.2023 у справі № 462/5025/20).

Згідно з матеріалами справи, кредитор звернувся до суду з грошовими вимогами до боржника 05.01.2024, про що свідчить штемпель на конверті, відтак отримав право на нарахування процентів у період з 05.01.2021 (з урахуванням позовної давності у три роки).

При цьому суд зазначає, що згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено ЦК України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12.03.2020, строк якого неодноразово продовжувався та безперервно діяв до 30.06.2023.

Крім того, 17.03.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесено зміни до ЦК України, а саме: розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: "19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє по сьогодні.

Ураховуючи викладене, зважаючи, що право на нарахування 3% річних обмежене по суті позовною давністю, яка з урахуванням карантину та воєнного стану обраховується з 12.03.2020, відтак період нарахування процентів у цій справі (з урахуванням кінцевого строку, визначеного кредитором) становить з 12.03.2020 по 23.02.2022.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних, установив, що їхній розмір становить 8 311,29 доларів США, що еквівалентно 316 171,45 грн.

Щодо підстав для нарахування штрафу боржнику ОСОБА_5 за невиконання умов договору іпотеки № 56/08/І-Ф, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК", суд зазначає таке.

Як зазначалося, з ОСОБА_6 на підставі рішення Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12 стягнуто штраф в розмірі 54 320,00 грн.

Підпунктом 3.3.4 пункту 3.3., пунктом 4.2. договору іпотеки передбачено, що за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування предмета іпотеки за неналежне виконання умов договору іпотеки, зокрема щодо нестрахування предмета іпотеки, іпотекодавець сплачує штраф в розмір 5% від заставної вартості предмета іпотека, що становить 54 320,00 грн.

У свою чергу, умовами договору поруки № 56/08/П-Ф від 10.04.2008 (пункт 1.1. договору) передбачено солідарну відповідальність кредитора та поручителя за порушення умов кредитного договору. При цьому така ж відповідальність поручителя за недотримання умов договору іпотеки № 56/08/І-Ф від 10.04.2008 іпотекодавцем договором поруки не передбачена.

Відтак штраф застосовано до іпотекодавця, якою є ОСОБА_6 , за допущене нею порушення умов договору іпотеки в частині страхування предмета іпотеки. Вказане порушення носить індивідуальний характер, на нього умови договору поруки не поширюються, саме тому вказаний штраф покладено рішенням Рівненського міського суду від 18.01.2013 у справі № 1715/22370/12 безпосередньо на ОСОБА_6 , а не солідарно на іпотекодавця та поручителя.

Ураховуючи викладене, підстави для визнання грошових вимог банку в частині 54 320,00 грн відсутні.

Щодо розміру кредиторських вимог, які підлягають визнанню у цій справі.

Судом установлено, що обґрунтованими є вимоги банку до боржника у такому розмірі: 141 172,66 доларів США заборгованості за кредитом та процентами (стягнутими на підставі рішення суду), що станом на дату подання заяви з грошовими вимогами до боржника еквівалентно 5 370 377,39 грн, 35 717,58 грн пені (стягнутої на підставі рішення суду), 3% річних в розмірі 316 171,45 грн та 3 219,00 грн судового збору (стягнутого за рішенням суду), а всього - 5 725 485,42 грн.

Заразом, як установлено судом, грошові вимоги ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" заявлені у цій до боржника-поручителя, який не є боржником в основному зобов`язанні.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання.

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій дотримання майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань.

Отже, у випадку невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до відповідальності за невиконання зобов`язання також притягуються разом із боржником треті особи, зокрема поручителі, заставодавці (іпотекодавці).

Згідно з частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини 1, 2 статті 554 ЦК України).

У цій справі обов`язковим є урахування похідного (акцесорного) характеру виникнення зобов`язання за Договором поруки, коли факт визнання грошових вимог до основного боржника у справі про його банкрутство створює доказову презумпцію обґрунтованості таких вимог і для боржника-поручителя.

Верховний Суд у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові 16.08.2023 у справі №910/23952/15 зауважив, що "господарські суди, з огляду на похідний (акцесорний) характер виникнення зобов`язання, визначаючи розмір кредиторських вимог до боржника - іпотекодавця (заставодавця), за наявності провадження у справі про банкрутство основного боржника, зобов`язані враховувати розмір кредиторських вимог, визнаних у такій справі про банкрутство основного боржника під час встановлення та визначення розміру кредиторських вимог до боржника - іпотекодавця. Така вимога зумовлена тим, що розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника (позичальника), які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору, що, в свою чергу, зумовлює висновок про те, що розмір пред`явлених кредиторських вимог до боржника - іпотекодавця не може бути більшим за розмір кредиторських вимог, пред`явлених до боржника за основним зобов`язанням" (аналогічні висновки були враховані (постанова Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 914/40/22 у питанні доведення кредитором обґрунтованості грошових вимог до боржника, який є фінансовим поручителем).

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах 16.08.2023 у справі № 910/23952/15 та від 07.03.2024 у справі № 914/40/22, розмір грошових вимог до боржника-поручителя, який є солідарним, а не основним боржником за основним зобов`язанням, не може бути більшим за розмір кредиторських вимог, пред`явлених до боржника за основним зобов`язанням.

За матеріалами справи 18.01.2013 Рівненським міським судом прийнято рішення у справі №1715/22370/12 про солідарне стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заборгованості в сумі 142 830,19 дол. США та 35 717,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь АБ "УКРГАЗБАНК" штраф за невиконання умов договору іпотеки в сумі 54 320,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 солідарно, на користь АБ "УКРГАЗБАНК" витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219,00 грн.

У межах цієї справи ОСОБА_3 є солідарним боржником перед АБ "УКРГАЗБАНК" згідно з вказаним судовим рішенням.

Щодо ОСОБА_6 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність (№ 918/1122/23), в межах якої ухвалою суду від 29.01.2024 (залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2024) заяву ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" про визнання грошових вимог до фізичної особи ОСОБА_6 задоволено частково та визнано частково вимоги кредитора ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" до боржника ОСОБА_6 в розмірі 5 995 065,30 грн, що включають: заборгованість боржника за кредитом та нарахованими процентами в розмірі 5 148 971,22 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219,00 грн (стягнуті за рішенням суду); 3 % річних в розмірі 752 837,50 грн; пеню в розмірі 35 717,58 грн; штраф в розмірі 54 320,00 грн), а тому вимоги банку до первинного боржника не можуть перевищувати вимоги до вторинного боржника, як солідарного.

У свою чергу, яку становлено судом, вимоги банку до боржника у цій справі становлять 5 725 485,42 грн, з яких: 141 172,66 доларів США заборгованості за кредитом та процентами (стягнутими на підставі рішення суду), що станом на дату подання заяви з грошовими вимогами до боржника еквівалентно 5 370 377,39 грн, 35 717,58 грн пені (стягнутої на підставі рішення суду), 3% річних в розмірі 316 171,45 грн та 3 219,00 грн судового збору (стягнутого за рішенням суду).

З урахуванням визнаних вимог ОСОБА_6 , вимоги ОСОБА_5 підлягають визнанню у такому розмірі: заборгованість боржника за кредитом та нарахованими процентами в розмірі 5 148 971,22 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219,00 грн (стягнуті за рішенням суду); 3 % річних в розмірі 316 171,45 грн; пеня в розмірі 35 717,58 грн

Оскільки кредиторські вимоги ПАТ АТ "УКРГАЗБАНК" до ОСОБА_5 мають похідний (акцесорний) характер виникнення зобов`язання від основного та з урахуванням визнання таких вимог у справі про банкрутство основного боржника, не потребують додаткового підтвердження первинними документами, а тому з урахуванням всіх обставин є підтвердженими та такими, що підлягають визнанню (окрім штрафу в розмірі 54 320,00 грн).

Відповідно до частини 4 статті 133 КУзПБ вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами; 3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

У силу вимог частини 6 статті 45 статті 133 КУзПБ за результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Ухвала господарського суду є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.

Окрім того, суд установив, що кредиторами понесені витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність, в розмірі сплаченого ними судового збору.

За частиною 2 статті 133 КУзПБ витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу, а також витрати на проведення аукціону), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Керуючись статтями 45, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 234, 235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" про визнання грошових вимог до фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати частково вимоги кредитора Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" (03087, м. Киів, вул. Єреванська, 1, ідентифікаційний код 23697280) до боржника фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), а саме: заборгованість боржника за кредитом та нарахованими процентами в розмірі 5 148 971,22 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219,00 грн (стягнуті за рішенням суду); 3 % річних в розмірі 316 171,45 грн; пеня в розмірі 35 717,58 грн.

У визнанні решти грошових вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" до фізичної ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 254-257 ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвала підписана 03.02.2025.

Суддя О.Андрійчук