ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2025 р. Справа№ 910/8391/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2024

у справі № 910/8391/24 (суддя О.М. Спичак)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зебілліон»

про стягнення 150 000,00 грн, -

ВСТАНОВИВ:

04.07.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» (далі - ТОВ «Б`юті поінт ЮА», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зебілліон» (далі - ТОВ «Зебілліон» ) про стягнення 150 000,00 грн, з яких 50 000,00 грн - орендна плата за перший місяць користування приміщенням, 50 000,00 грн - орендна плата за останній місяць користування приміщенням та 50 000,00 грн - гарантійний платіж, у зв`язку з неналежним виконанням Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язання із забезпечення вільного доступу позивача до орендованого приміщення за Договором оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024, а саме невжиття відповідачем заходів, які би забезпечували позивачеві можливість користуватись під`їздними шляхами до приміщення з метою заїзду та стоянки вантажного транспорту на прибудинковій території. З огляду на те, що акт прийому-передачі нежитлового приміщення сторонами не був підписаний, передачі приміщення в оренду не відбулося, відповідач має повернути позивачеві кошти, сплачені ним в рахунок орендної плати, оскільки відсутні підстави для їх утримання.

Рішенням Господарського суду міста Києвавід 05.09.2024 у справі №910/8391/24 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивач належними доказами не довів обставин невиконання відповідачем зобов`язань за Договором оренди №03/24 від 01.05.2024 в частині забезпечення вільного доступу позивача до орендованих приміщень та виникнення у зв`язку з цим у відповідача обов`язку повернути сплачені позивачем грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн. Застосовуючи стандарт доказування «вірогідність доказів», суд дійшов висновку про обізнаність позивача щодо місця розташування орендованого приміщення, придатності такого місця для використання приміщення у своїй господарській діяльності. Водночас, суд зауважив, що доводи позивача про перекриття під`їздних шляхів до нежитлового приміщення транспортом власників житлових та нежитлових приміщень, що фактично «паралізувало» роботу позивача, не можуть вказувати на невиконання відповідачем обов`язку по забезпеченню вільного доступу позивача до орендованого приміщення, так як за вказані обставини відповідач не відповідає і на них не впливає, до того ж матеріали справи не містять доказів будь-якого переддоговірного листування між сторонами з приводу вказаних обставин.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2024 у справі №910/8391/24 задоволено заяву позивача та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зебілліон» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, враховуючи, що сума витрат на правову допомогу адвоката є обґрунтованою, пропорційною до предмета спору, а позивачем не було подано заяви про зменшення розміру таких витрат.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/8391/24, Товариство з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» 13.09.2024 звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом прийняте за неповного з`ясування всіх обставин справи, а також за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги позивач зазначає, що за основу рішення суд взяв посилання позивача виключно щодо невиконання відповідачем договірних зобов`язань в частині незабезпечення вільного доступу до орендованого приміщення, не надавши будь-якої оцінки тому, що акт №1, який є підставою для нарахування та сплати орендної плати не був підписаний сторонами. У скарзі позивач наголошує на тому, що ані договором, ані актом №1 сторонами не була погоджена електронна система документообігу, а тим паче з використанням платформи «ВЧАСНО», відтак не можна вважати належним чином відправленим з боку відповідача акт №1 від 31.05.2024. Оскільки відповідач зволікав із підписанням акту №1, а «сама лише оренда приміщення без забезпечення вільного проходу та проїзду до нього втрачає свій сенс та робить таку оренду нікчемною» (стор.10 апеляційної скарги від 13.09.2024). Таким чином, відповідач безпідставно утримує на своєму рахунку кошти позивача за послуги, фактичне надання яких не розпочалося. Суд визнав більш вірогідними докази, надані відповідачем, не навівши мотивів такого визнання.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

18.09.2024, в межах строку для подання апеляційної скарги, через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла уточнена апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати ухвалені Господарським судом міста Києва у справі №910/8391/24 рішення від 05.09.2024 так і додаткове рішення від 16.09.2024 повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

В обґрунтування апеляційної скарги у новій редакції позивач зазначив, що судом не було надано оцінки обставині безпідставного отримання відповідачем орендної плати за травень 2024 року, попри те, що оренда нежитлового приміщення у травні 2024 року не розпочалася; суд, встановивши, що акт №1 прийому-передачі приміщення в оренду від 31.05.2024 є не підписаним, будує свої висновки виключно на припущеннях про те, що оренда приміщення позивачем очевидно не проводилася «всліпу», а тому вирішив, що оренда приміщення відбулася та відмовив позивачеві у задоволенні позову. На переконання позивача попередній «огляд» приміщення не несе в собі початок його фактичної оренди. Неможливість забезпечення вільного проходу та проїзду позивачеві до орендованого приміщення підтверджується відповіддю ОСББ «Перлина Нивок» на звернення останнього, що вкотре доводить той факт, що відповідач ввів позивача в оману та приховав обставину, яка фактично унеможливлює використання позивачем нежитлового приміщення за його цільовим призначенням.

Не погоджуючись із додатковим рішенням від 16.09.2024, ставлячи вимогу про його скасування, Товариство з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» в апеляційній скарзі зазначає, що саме 16.09.2024 через електронний кабінет йому стало відомо про ухвалення такого рішення. Перед його ухваленням суд не виносив ухвали про прийняття чи неприйняття заяви відповідача до розгляду, а позивачу не надавався строк для подання своїх заперечень проти такої заяви, тим самим позбавивши його процесуального права на подачу заяви про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу. Не оспорюючи погодинної оплати послуг адвоката, позивач вважає ставку 2 500,00 грн за годину значно завищеною та такою, що не відповідає критерію розумності їх розміру.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8391/24, відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2024 у справі № 910/8391/24 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

26.09.2024 матеріали справи № 910/8391/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Враховуючи, що суддя Агрикова О.В. перебувала на лікарняному з 23.09.2024, вирішення питання щодо подальшого руху вищевказаної апеляційної скарги здійснюється після виходу судді Агрикової О.В. з лікарняного

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2024 у справі № 910/8391/24, розгляд вищевказаної апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Товариству з обмеженою відповідальністю «Зебілліон» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 23.10.2024.

17.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Зебілліон» через підсистему «Електронний суд» направило до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач вказав на суперечливу поведінку позивача, радикальну зміну ним своєї правової позиції та недобросовісність. Так, у позовній заяві позивач зазначає про невжиття відповідачем заходів задля належного виконання договору, що проявилося у незабезпеченні позивачеві вільного доступу до приміщення, а саме, можливості користування під`їздними шляхами до приміщення з метою заїзду та стоянки вантажного транспорту на прибудинковій території, що є порушенням п.1.1 та п.5.1.2 договору; недосягнення сторонами домовленості про порядок обміну документами через сервіс «ВЧАСНО». Втім, підставою для стягнення коштів позивач вже не зазначає незабезпечення відповідачем безперешкодного доступу позивача до приміщення, а зволікання відповідача з направленням акту приймання-передачі приміщення, що позбавило позивача можливості ним користуватись. При цьому, через нібито зволікання відповідача у підписанні акту, на початку червня 2024 року у позивача відпала подальша потреба в оренді приміщення.

Виходячи з доктрини заборони суперечливої поведінки, на переконання відповідача, суд апеляційної інстанції має відхилити аргументи скарги позивача, оскільки вони суперечать попереднім заявам позивача у суді першої інстанції. Як зазначає відповідач, зволікань у передачі приміщення не було, що підтверджується заявою свідка про передачу представникові позивача ключів від приміщення. Акт приймання-передачі не підписувався сторонами в день підписання договору у зв`язку з досягненням між ними домовленості про те, що позивачеві необхідні канікули з оплати орендної плати для облаштування офісного приміщення. Відповідач зауважив, що до моменту ініціювання останнім питання підписання акту, від позивача протягом місяця не надходило жодних претензій щодо зволікань у передачі приміщення, претензій, пов`язаних із незабезпеченням доступу до приміщення. Оскільки платежі позивачем здійснені на виконання договору, який наразі є чинним, його твердження про безпідставне утримання відповідачем коштів є безпідставними, правова підстава для отримання коштів існувала як на момент їх отримання так і не зникла до сьогодні. Позивач, посилаючись на непідписаний акт приймання-передачі приміщення в оренду, вважає, що факт користування таким приміщенням є непідтвердженим, однак з цього приводу Верховний Суд висловив свою позицію у справі №925/1596/16, вказавши, що для підтвердження цього має значення наявність будь-якого належного доказу, що підтверджує відповідні обставини, а не виключно назва документу - акт приймання-передачі. Стосовно законності ухвалення судом додаткового рішення відповідач зазначив, що заява про ухвалення додаткового рішення разом із доказами понесення судових витрат направлялася на адресу позивача, а також на адресу його представника, відтак посилання позивача про позбавлення його права подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги є безпідставними та необґрунтованими.

21.10.2024 до Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких, на спростування тверджень відповідача про недобросовісну поведінку позивача, вказує на зволікання у діях відповідача що направлення та підписання акту приймання-передачі приміщення впродовж травня 2024 року, що виключало можливість користування ним.

Згідно з частиною 10 статті 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи нижчевикладене.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Зебілліон» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» (орендар) укладено Договір оренди №03/24 (нежитлового приміщення), умовами якого сторони визначили, що в розумінні договору «будівлею» є житловий будинок з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом, який знаходиться за адресою: по вул. Щербаківського, будинок 52, Шевченківського району міста Києва виробничо-побутовий комплекс (надалі - Будівля), має власну необхідну інфраструктуру, що дозволяє використовувати приміщення відповідно до мети і умов даного Договору»; «приміщеннями» є нежитлове приміщення за номером 36, загальною площею 172,9 (сто сімдесят дві цілих дев`ять десятих) кв. м., що розташоване на 2 (другому) поверсі 4 (четвертої) секції Будівлі, що є частиною внутрішнього об`єму Будівлі, обмежене будівельними елементами, з можливістю входу та виходу; «Актом прийому-передачі Приміщення» (в подальшому іменується «Акт №1») є письмовий документ, завірений підписами та печатками уповноважених осіб Сторін, що визначає характеристику Приміщення та підтверджує факт передачі Приміщення Орендарю для проведення ним господарської діяльності відповідно до статутних документів та є підставою для початку нарахування Орендної плати відповідно умов цього Договору. Акт №1 викладено в Додатку №1 до цього Договору.

Відповідно до п. 1.1 Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець зобов`язується передати Орендареві у строкове платне користування, а Орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення за номером 36 (тридцять шість) загальною площею 172,9 (сто сімдесят дві цілих дев`ять десятих) кв. м., що розташоване на 2 (другому) поверсі 4 (четвертої) секції Будівлі (надалі - Приміщення)…Протягом дії цього Договору Орендодавець дозволяє Орендарю разом з Приміщенням користуватися прибудинковою територією з метою доступу до Приміщення.

Згідно з п. 1.2 Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 приміщення передається Орендарю з метою їх використання для здійснення господарської діяльності Орендаря, зокрема, але не виключно, для здійснення офісної та адміністративної діяльності.

Відповідно до п. 2.1 Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 орендодавець передає Орендарю Приміщення на підставі Акту №1 у стані, передбаченому в Додатку №1. В Акті №1 Сторони зазначають технічний стан Приміщення, перелік, стан обладнання та майна, яке передається Орендареві в користування разом з Приміщенням (за наявності такого майна).

Відповідно до п. 2.2 Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 з дня підписання Сторонами Акту №1 (включно), Орендарю нараховується Орендна плата у розмірі, що визначений в п.3.2. Договору, та підлягає сплаті, також підлягають сплаті платежі за електропостачання, водопостачання і водовідведення, утримання прибудинкової території, та за охорону Приміщення. Орендар зобов`язаний сплачувати зазначені платежі.

Згідно з п. 3.1 Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 з дня підписання Сторонами Акту №1 (включно) Орендарю нараховується Орендна плата у розмірі, що визначений в п.3.2. Договору.

У п. 3.2 Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 сторони погодили, що розмір щомісячної Орендної плати за користування Приміщенням згідно даного Договору, складає 50000,00 грн.

Відповідно до п. 3.2.2 Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 протягом 2 (двох) днів з дня підписання даного Договору Орендар сплачує Орендодавцю наступні платежі:

- Орендна плата за перший місяць користування Приміщенням (останній місяць оренди), в розмірі: 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.

- Орендна плата за останній місяць користування Приміщенням (останній місяць оренди), в розмірі: 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.

- Гарантійний платіж, в розмірі: 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.

У розділі 5 Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 сторони визначили, що орендодавець зобов`язаний передати Орендарю в тимчасове платне користування Приміщення на умовах та в строки, передбачені даним Договором і не ухилятись безпричинно від підписання актів; Забезпечити вільний доступ до Приміщення Орендарю, третім особам, які пов`язані з Орендарем в рамках здійснення ним господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Договором.

На виконання п. 3.2.2. Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 позивач (орендар) сплатив відповідачеві (орендодавцю) орендну плату за травень 2024 року у розмірі 50 000,00 грн (відповідно до платіжної інструкції №17 від 03.05.2024), орендну плату за останній місяць оренди у розмірі 50 000,00 грн (відповідно до платіжної інструкції №16 від 03.05.2024) та гарантійний платіж у розмірі 50 000,00 грн (відповідно до платіжної інструкції №15 від 03.05.2024), що разом становить 150 000,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Б`юті поінт ЮА» зазначає, що у період з 01.05.2024 і на момент подачі позову між сторонами відсутній підписаний Акт №1 прийому-передачі приміщення в оренду, тобто позивачем фактично не розпочато оренду нежитлового приміщення, а тому у відповідача відсутні будь-які підстави для утримання орендної плати за договором, а вже сплачена орендна плата має бути повернута позивачеві у повному обсязі. Оскільки відповідач не визнає за позивачем права на повернення коштів через неналежне їх виконання стороною, позивач змушений реалізовувати своє право на захист у судовому порядку.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги вважає непереконливими та безпідставними, враховуючи наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору найму (оренди), за яким, відповідно до статті 759 ЦК України наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з частиною 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, укладення сторонами у справі Договору оренди №03/24 було спрямоване на отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» у користування нежитлового приміщення та одночасного обов`язку по здійсненню оплати за його користування, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Зебілліон`а, у свою чергу, - на отримання коштів у якості оплати за передачу майна у найм.

За приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

У відповідності до ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

У договорі для однакового розуміння та тлумачення його умов сторонами було погоджено, що під терміном «Акт прийому-передачі Приміщення» (в подальшому іменується «Акт №1») розуміється письмовий документ, завірений підписами та печатками уповноважених осіб Сторін, що визначає характеристику Приміщення та підтверджує факт передачі Приміщення Орендарю для проведення ним господарської діяльності відповідно до статутних документів та є підставою для початку нарахування орендної плати відповідно умов цього Договору. Акт №1 викладено в Додатку №1 до цього Договору.

Під терміном «Приміщення» сторони розуміють нежитлове приміщення за номером 36, загальною площею 172,9 кв.м., що розташоване на 2 поверсі 4 (четвертої) секції Будівлі, що є частиною внутрішнього об`єму Будівлі, обмежене будівельними елементами, з можливістю входу та виходу.

Відповідно до п. 2.1 Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 орендодавець передає Орендарю Приміщення на підставі Акту №1 у стані, передбаченому в Додатку №1. В Акті №1 Сторони зазначають технічний стан Приміщення, перелік, стан обладнання та майна, яке передається Орендареві в користування разом з Приміщенням (за наявності такого майна).

Як вбачається з матеріалів справи, Акт №1 прийому-передачі приміщення в оренду від 31.05.2024, який надсилався відповідачем позивачу, не підписаний.

Посилаючись на зміст положень статей 74, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції підставно зазначив в оскаржуваному рішенні, що необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

Водночас, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Даним принципом забезпечується повнота дослідження обставин справи. Також наведений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції застосував стандарт доказування «вірогідність доказів», який, на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачем не було надано суду належних, допустимих та вірогідних доказів на підтвердження обставин невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 в частині забезпечення вільного доступу позивача до орендованого приміщення, а також обставин виникнення у відповідача, у зв`язку з цим, обов`язку повернути позивачу сплачені останнім грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на тому, що оренді позивачем спірного приміщення передував попередній огляд як самого нежитлового приміщення, так і житлового комплексу з його прибудинковою територією в цілому, а тому суд констатував, що позивач мав уяву та розуміння щодо місця розташування орендованого приміщення, можливості та придатності такого місця розташування для використання приміщення у своїх господарських цілях, тим паче, що у відповідності до п.1.2 договору приміщення передається орендарю з метою їх використання, зокрема, але не виключно, для здійснення офісної та адміністративної діяльності.

Місцевий господарський суд також мотивовано відхилив як необгрунтовані зауваження позивача про перекриття під`їзних шляхів до орендованого приміщення транспортом власників інших житлових та нежитлових приміщень, що за твердженням останнього фактично повністю паралізувало його роботу, оскільки такі обставини не можуть свідчити про невиконання відповідачем зобов`язання щодо забезпечення вільного доступу позивача до об`єкту оренди з огляду на те, що за такі обставини відповідач жодним чином не відповідає та не впливає на них.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу приписів частини 1 статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Судом апеляційної інстанції звертається увага скаржника на пункти 4.1, 4.1.5 Договору, згідно яких сторони гарантують та підтверджують, що підписання цього договору відповідає їх інтересам; сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов даного Договору і жодна із сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами цього Договору, як на підставу вважати його неукладеним або недійсним.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, та досягнуті сторонами договору домовленості, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що з умов Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 не вбачається, що на відповідача було покладено обов`язок тримати вільним (без паркування іншими автомобілями) будь-які під`їздні шляхи до приміщення.

Колегія судів зауважує, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про ініціювання позивачем пропозицій з приводу внесення змін до договору, що стосуються взяття відповідачем на себе вищевказаного зобов`язання. Протилежного позивачем не доведено.

Таким чином, доводи позивача про те, що стоянка вантажного транспорту на плитах паркінгу у дворі будинку дозволена лише вантажністю до 3 тонн, тоді як позивач в своїй господарській діяльності користується послугами логістичних компаній та постійно займається переміщенням (поставками) певного товару, що потребує постійного безперешкодного доступу вантажного транспорту (вантажопідйомністю більше 5 т.) до орендованого приміщення, не вказують на невиконання відповідачем свого обов`язку щодо забезпечення вільного доступу позивача до орендованих приміщень, у розумінні пункту 5.1.2. Договору оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024, оскільки з його умов вказаних обставин не вбачається.

Колегія суддів також звертається до умов Договору оренди №03/24, а саме, пункту 11.1, згідно з яким договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.05.2025.

Отже, сплата позивачем орендної плати за перший та останній місяці користування приміщенням, а також гарантійний платіж на загальну суму 150 000,00 грн здійснена у відповідності до п.2.1 договору.

Варто зауважити, що Договір оренди №03/24 (нежитлового приміщення) від 01.05.2024 є чинним, сторонами не розірваний, а тому зобов`язання, покладені на його сторони, підлягають належному виконанню.

Позивач, стверджуючи про те, що мав намір розпочати користуватись нежитловим приміщенням з моменту підписання договору, тобто з 01.05.2024, будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції щодо неможливості користування приміщенням через перешкоди, які чиняться відповідачем, як то ухилення від надання та підписання акту прийому-передачі приміщення, в тому числі непередання ключів від орендованого приміщення, суду не надав.

Таким чином, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги щодо створення відповідачем штучних перешкод позивачеві у користуванні орендованим приміщенням чи зволікань у його передачі останньому.

Водночас, судом враховуються умови пункту 3.11.1 Договору, у відповідності до якого у разі виникнення переплати по орендній платі, така переплата зараховується в рахунок майбутніх платежів Орендної плати.

Оскільки позивачем спірні грошові кошти в сумі 150 000,00 грн були перераховані на підставі договору, позивачем не заперечується надсилання та факт отримання ним на свою електронну пошту Акту приймання-передачі приміщення в оренду від 31.05.2024, останнім лише ставиться під сумнів дотримання порядку направлення такого акту в контексті умов договору, судова колегія погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про недоведення позивачем порушення своїх прав відповідачем та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо оскарження позивачем правомірності ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення та правильності розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України установлено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статтею 16 ГПК України.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 23.07.2024 між Адвокатським об`єднанням «Еф Ті Лігал» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зебілліон» (клієнт) укладено Договір №23/07 про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за завданням клієнта протягом дії договору надавати за винагороду правничу допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити вартість наданої виконавцем правничої допомоги та відшкодувати фактичні витрати у тому обсязі та на тих умовах, що закріплені за взаємною згодою сторін у даному договорі.

Відповідно до п. 3.1 Договору плата (гонорар) за договором та порядок розрахунків визначаються та погоджуються сторонами в замовленні. Якщо сторони не визначили плату (гонорар) у замовленні, він вказується в акті надання правничої допомоги в залежності від обсягу витраченого співробітниками виконавця часу на надання правничої допомоги, виходячи з узгодженого порядку оплати.

Згідно з п. 3.2 Договору підтвердженням надання правничої допомоги є підписаний сторонами акт надання правничої допомоги.

23.07.2024 між сторонами підписано Замовлення №1 до Договору, предметом якого є надання правничої допомоги у справі №910/8391/24.

Гонорар за надання правової допомоги в позасудовий час встановлюється у формі погодинної оплати за ставкою у розмірі 2 500,00 грн за 1 годину роботи та включає в себе оплату аналізу документів спору, збору доказів, пошук судової практики, формування правової позиції, консультації клієнта щодо розгляду справи, підготовку процесуальних документів (п. 2.1 замовлення).

06.08.2024 між сторонами складено Акт №1-1/2024 на суму 15 000,00 грн:

1) аналіз позовної заяви у справі №910/8391/24, формування правової позиції та узгодження її з клієнтом - 1 година - 2 500,00 грн;

2) складання та подання відзиву на позовну заяву - 4 години - 10 000,00 грн;

3) аналіз відповіді на відзив, а також складання та подання заперечень у справі - 1 година - 2 500,00 грн.

09.09.2024 відповідач сплатив на користь адвокатського об`єднання гонорар у розмірі 15 000,00 грн що підтверджується платіжною інструкцією №865 від 09.09.2024.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

Судом враховано, що Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року,«Гімайдуліна і інші проти України»(пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші.

У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №910/4515/18.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач наголошував на порушенні судом першої інстанції його процесуальних прав, що позбавило останнього скористатись правом на подачу заяви про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу; не оспорюючи погодинної оплати послуг адвоката, позивач вважає ставку 2 500,00 грн за годину значно завищеною та такою, що не відповідає критерію розумності їх розміру.

Вирішуючи питання обґрунтованості таких апеляційних доводів, суд апеляційної інстанції звертається до приписів частини 3 та частини 4 статті 244 ГПК України, відповідно до яких суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Виходячи з вищенаведених положень процесуального законодавства, а також ту обставину, що розгляд даної справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без судового засідання та без повідомлення сторін, у суду першої інстанції не було процесуального обов`язку постановляти ухвалу про прийняття заяви про ухвалення додаткового рішення, враховуючи, що заява відповідача про ухвалення додаткового рішення разом із доказами понесення судових витрат перед направленням такої до суду, направлялася позивачеві, а також його представнику, що підтверджується квитанціями №1653864 та №1653865 від 09.09.2024 про доставку документів до зареєстрованого кабінету Користувача ЄСІТС, а саме представника позивача Мінченка Володимира Миколайовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА».

Таким чином, позивач та його уповноважений представник, будучи обізнаними з порядком розгляду справи у спрощеному позовному провадженні, строками розгляду судом заяви про розподіл судових витрат, отримавши заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення, мали у строки, визначені процесуальним законодавством, надати письмові заперечення щодо розміру та розрахунку таких витрат, а також заяву про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА», колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення Господарського суду від 05.09.2024 та додаткове рішення від 16.09.2024 у справі №910/8391/24 відповідають чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 244, 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Б`юті поінт ЮА» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2024 у справі №910/8391/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2024 у справі №910/8391/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8391/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

О.В. Агрикова