ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2025 року м.Дніпро Справа № 904/2810/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді:Кощеєва І.М. (доповідач)

суддів: Чус О.В., Дарміна М.О.

розглянувши у порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2024р.

(суддя Манько Г.В., м. Дніпро, повний текст рішення складено 02.09.2024р.)

у справі

за позовом Акціонерного товариства"Криворізька теплоцентраль"

до Фізичної особи-підприємця Мамедова Анара Тахировича

про стягнення 175 249 грн. 35 коп.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з фізичної особи - підприємця Мамедова Анара Тахировича заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 27.01.2016р. по 14.04.2021р. у розмірі 91 487 грн., інфляційних втрат 67 876 грн. 71 коп., 3% річних 15 885 грн. 64 коп. та судових витрат у справі.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2024р. в задоволенні позову відмовлено.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ "Криворізька теплоцентраль", через систему "Електронний суд", звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та не обґрунтованим в силу того, що ухвалено внаслідок не правильного застосування норм права, не повного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, а тому на його думку, підлягає скасуванню.

Зокрема, Скаржник вказує, що той факт, що Позивач у позовній заяві не посилався на ст. ст. 22, 1212 ЦК України, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовної заяви у справі № 904/2810/24, що є неправильним застосуванням норм матеріального права та свідчить про незаконність оскаржуваного рішення.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи № 904/2810/24, не встановив фактичні обставини справи, а лише переписав відомості з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Скаржник також зазначає на тому, що не погоджувався із поданою Відповідачем заявою про застосування позовної давності і просив поновити такий строк та визнати поважними причини його пропуску, а саме: 17.11.2021р. Позивач звернувся до фізичної особи ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з таким самим позовом про стягнення заборгованості, за період 27.01.2016-14.04.2021, (справа № 212/10421/21). 23.05.2024р. Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області провадження у справі № 212/10421/21 закрито, у зв`язку із тим, що між сторонами виникли господарські відносини, а тому спір не підлягає розгляду порядку цивільного судочинства. На переконання Скаржника, на момент первісного звернення до суду у листопаді 2021 року строки позовної давності були зупинені у зв`язку із карантином через поширення короновірусної хвороби. Тому позивач мав правомірні очікування, що його права будуть поновлені та стягнуто заборгованість у повному обсязі. Окрім того на момент первісного звернення до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у листопаді 2021 року діяв ЗУ №540-ІХ від 30.03.2020р. «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Закон України №540-ІХ від 30.03.2020р. «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності 02.04.2020р.. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020р. до 31.10.2020р. на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено (у тому числі, і станом на час звернення позивача з позовом до суду). Таким чином, на думку Скаржника, станом на дату подачі позовної заяви до місцевого загального суду (17.11.2021р.) строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії з квітня 2017 р. не сплив та продовжився на строк дії карантину. Відтак, Скаржник вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії у справі № 212/10421/21 підлягали задоволенню як мінімум з 02.04.2017р.. Тому позивач мав правомірні очікування, що його права будуть поновлені та стягнуто заборгованість, як мінімум з 02.04.2017р..

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що він не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Відповідач вважає, що вказані Скаржником обставини є недоведеними, оскільки фактично постачання теплової енергії до спірного приміщення не здійснюється у зв`язку із встановленням системи автономного (індивідуального) опалення. При цьому, Відповідач зауважує на тому що, система автономного опалення була встановлена ще у 2007-2008 роках попереднім власником даного приміщення, що у 2006 році колишні власники перевели зазначене приміщення у нежитловий фонд та не мали будь-яких правовідносин з централізованим опаленням та юридичними особами які їх надають.

Відповідач зазначає на тому, що доказів на підтвердження встановлення системи автономного опалення наразі він не має. При цьому, вказує на те, що представники AT «Криворізька теплоцентраль» неодноразово проводили огляд даного приміщення та фіксували наявність системи автономного опалення у даному приміщенні. Жодних зауважень щодо наявності системи автономного опалення з боку AT «Криворізька теплоцентраль» висловлено не було. Крім того, Відповідач зауважує на тому, що не отримував жодних претензій від AT «Криворізька теплоцентраль» щодо законності/незаконності відключення даного приміщення від системи централізованого опалення, як не отримував і письмових вимог щодо демонтажу системи автономного опалення та відновлення підключення до системи централізованого опалення.

Відповідач також звертає увагу суду на те, що Позивач, не проводив будь-яких звірок щодо обсягу спожитої теплової енергії та підстав нарахування оплати за надання послуги. Так, у будинку АДРЕСА_1 встановлено тепловий лічильник. В той же час, приміщення № 2 у даному будинку не обладнане приладом розподільного обліку теплової енергії. На думку Відповідача, AT «Криворізька теплоцентраль» надала розрахунок заборгованості за поставлену теплову енергію до приміщення № 2 у будинку АДРЕСА_1 виходячи з презумпції наявності у даному приміщенні системи централізованого теплопостачання. Відповідно, загальний обсяг спожитої будинком теплової енергії був розподілений між власниками окремих квартир та нежитлових приміщень виходячи з того, що приміщення № 2 також споживає теплову енергію, поставлену AT «Криворізька теплоцентраль». Однак, як зазначалось вище, у вказаному приміщенні встановлена система автономного опалення, з чого, на переконання Відповідача, виходить, що обсяг спожитої теплової енергії будинком № 15 повинен розподілятись між власниками приміщень, де встановлена система централізованого теплопостачання, а власник приміщення № 2 повинен оплачувати лише за опалення місць загального користування та за теплові втрати транзитних труб.

Відповідач вважає, що Позивачем надано до суду невірний розрахунок заборгованості за спожиту теплову енергії ФОП Мамедовим А.Т., та не з`ясовано усі обставини, що мають значення для справи, зокрема, факт встановлення системи автономного опалення у приміщенні № 2; крім того, судом першої інстанції визнано встановленими обставини, які на думку Відповідача, є недоведеними та які мають значення для справи, а саме факт споживання теплової енергії ФОП Мамедовим А.Т., а також неправильно застосовано норми матеріального права та прийнято до уваги розрахунок заборгованості, наданий Позивачем, який було здійснено за неправильною формулою відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018р. № 315.

Відповідач вказує на тому, що 12.10.2021 р., подарував спірне приміщення Мамедовій Ларисі Миколаївні.

Відповідач також зазначає, що має намір звернутись за правовою допомогою та планує понести витрати понести у сумі приблизно 50 000 грн., і що розрахунок надасть пізніше.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2024р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Чус О.В., Дармін М.О..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2024р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи №904/2810/24. Розгляд питання про залишення апеляційної скарги без руху, про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2024р. у справі № 904/2810/24 відкладено до надходження матеріалів оскарження до суду апеляційної інстанції.

Матеріали справи №904/2810/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2024р. відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2024р., для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

7. Встановлені судом обставини справи.

Як вбачається з позовної заяви, Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Мамедова Анара Тахировича, про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мамедова Анара Тахировича заборгованості за спожиту теплову енергію, в нежитловому приміщенні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, прим. 2 площею 152,7 кв.м., за період з 27.01.2016р. по 14.04.2021р., у розмірі 91 487 грн., інфляційних втрат 67 876 грн. 71 коп., 3% річних 15 885 грн. 64 коп. та судових витрат у справі.

Наявна заборгованість і стала причиною виникнення спору.

Позивач зверьався до Відповідача з листом з вимогою укласти договір купівлі-продажу теплової енергії, як власнику приміщення за адресою: АДРЕСА_1 приміщення 2. Відповідач не відреагував на вказану пропозицію та не звернувся до AT "Криворізька теплоцентраль" з метою укладення договору купівлі-продажу теплової енергії.

Сторонами не надано належних доказів відключення приміщення № 2 буд. АДРЕСА_1 від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.

Відповідач надав відзив на позов у якому при розгляді справи просив суд застосувати строк позовної давності. Визнати нікчемним договір постачання теплової енергії. Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач надав відповідь на відзив у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, поновити строк позовної давності. У позовній заяві позивач зазначає, що AT "Криворізька теплоцентраль" здійснювалось нарахування за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного Договору за період з 27.01.2016 по 14.04.2021, що спожита за адресою: АДРЕСА_1, приміщення, 2, за тарифом, що був встановлений для інших споживачів.

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що вартість теплової енергії, у розмірі 91 487 грн., є майном, яке відповідач зберігає у себе за рахунок іншої особи - позивача. Наслідки вказаної дії визначені приписами ст.ст. 22, 1212 ЦК України. Позивач не визначає вартість теплової енергії 91 487 грн., як майно, яке Відповідач зберігав у себе за рахунок іншої особи, Позивача, без достатньої правової підстави. Не обгрунтовує позовні вимоги приписами ст.ст. 22, 1212 ЦК України.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача вказаної заборгованості є не обґрунтованою, та не підлягає задоволенню.

Проте, з таким висновком колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.12.2019р. у справі № 917/1739/17 «правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Колегія констатує, що суд, вирішуючи спір повинен встановити наявність або відсутність зазначених обставин, дослідити характер та правову природу спірних відносин, встановити та застосувати всі норма права, які фактично регулюють спірні правовідносини навіть у тому випадку, коли сторони не посилається на ці норми.

У господарському процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу novit curia.

З матеріалів справи вбачається, що Державне підприємство "Криворізька теплоцентраль" 16.03.2017р. перетворено у Публічне Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль", про що внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відповідно до ч. 2 ст. 108 Цивільного кодексу України Публічне Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" є правонаступником Державного підприємства "Криворізька теплоцентраль". У зв`язку з проведенням державної реєстрації змінено тип товариства з Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" про що 14.05.2018р. внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України "Про теплопостачання" як суб`єкт господарської діяльності, який має у користуванні теплогенеруюче обладнання та постачає теплову енергію населенню м. Кривого Рогу. Згідно з рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради № 343 від 12.10.2011р. «Про надання згоди на передачу окремих об`єктів теплопостачання від Комунального підприємства «Криворіжтепломережа» до Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» (копія рішення додається) до ДП «Криворізька теплоцентраль» передано об`єкти теплопостачання у Довгинцівському, Жовтневому (по новому Покровський), Інгулецькому та Саксаганському районах міста.

Позивач є теплогенеруючою та теплопостачальною організацією у розумінні ст. 1 ЗУ «Про теплопостачання» як суб`єкт господарської діяльності, який має у користуванні теплогенеруюче обладнання та постачає споживачам теплову енергію.

Таким чином, виконавцем послуги з постачання теплової енергії для будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 приміщення 2 є позивач - Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль".

Звертаючись з позовом, Позивач посилається на те, що АТ «Криворізька теплоцентраль», протягом періоду з 27.01.2016р. по 14.04.2021р., здійснював постачання теплової енергії на користь Відповідача - фізичної особи-підприємця Мамедова Анара Тахировича без договору на таке постачання.

Відповідно до інформаційної довідки №236850164 від 14.12.2020р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що власником нежитлового приміщення 2 за адресою: АДРЕСА_1, в період з 27.01.2016р. по 12.10.2021р., був Мамедов Анар Тахирович.

Колегія суддів констатує, що вищенаведені обставини щодо власника спірного приміщення були також встановлені постановою Центрального апеляційного господарського суду від 09.04.2024р. у справі №904/5518/23, за позовом Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" до Фізичної особи-підприємця Мамедова Анара Тахировича, і відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України не повинні доказуватися при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких встановлено ці обставини.

Отже, матеріали справи свідчать, що в спірний період, власником нежитлового приміщення 2 за адресою: АДРЕСА_1, в період з 27.01.2016р. по 12.10.2021р., був саме Відповідач.

Факт надання послуг з теплопостачання Акціонерним товариством "Криворізька теплоцентраль" у будинку АДРЕСА_1, у період з 27.01.2016р. по 14.04.2021р. підтверджується Актами подачі теплоносія та припинення подачі теплоносія за адресою: АДРЕСА_1 : Акт від 18.10.2015 р. №5597 про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 07.04.2016 р. № 6199, про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 21.10.2016 р. №6187, про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 28.03.2017 р. № 6569, про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 29.10.2017р. про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 04.04.2018р. №8721, про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 14.11.2018 р. про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 08.04.2019р. про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 26.10.2019р. про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 15.04.2020 р. про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 31.10.2020 р. про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 14.04.2021р. про припинення подачі теплоносія в будівлю.

Як зазначає Позивач, у зв`язку із тим, що Відповідач не проявляв власної ініціативи на укладання договору, 22.02.2021р. Позивач звернувся до Відповідача з листом за вих. № 1140/30 з проханням укласти договір купівлі-продажу теплової енергії, як власнику приміщення за адресою: АДРЕСА_1 приміщення 2. Лист було направлено на адресу Відповідача а саме: м. Кривий Ріг, вул. Вознесенського, будинок 7, кв. 127-132. Вказаний лист було отримано 03.03.2021р., що підтверджується повідомленням про вручення.

За твердженням Позивача, Відповідач отримавши лист з поштового відділення особисто, жодним чином не відреагував на дану пропозицію та не звернувся до AT «Криворізька теплоцентраль» з метою укладення договору купівлі-продажу теплової енергії.

Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Посилання Відповідача на те, що вищевказане спірне приміщення обладнане системою автономного опалення є безпідставними, з огляду на наступне.

В період 2005 - 2019 років процедура відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води регламентувалась Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачанню (надалі - Порядок), затвердженим Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005р. №4.

Згідно Порядку виконкомом Криворізької міської ради було ухвалено рішення віз 08.02.2006р. №90 "Про створення комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води", яким створено комісій для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення гарячого водопостачання (надалі - Комісія).

До створення Комісії дозволи на відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води надавалися управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради у вигляді листів.

Відповідно до вимог Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств і організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р. №578/5, листування з заявником зберігається і більше 3 років.

Взаємовідносини між теплопостачальною організацію та споживачем теплової енергії, в тому числі з питань відключення від мереж постачання гарячої води та опломбування запірних вентилів, регламентуються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила від 21.07.2005р. № 630).

Згідно п. 25 Правил від 21.07.2005р. № 630, відключення від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води (далі - ЦО і ПГВ) житлового будинку при відмові споживачів від цих послуг проводиться відповідно до Порядку № 4 від 22.11.2005р. та передбачає виконання певних обов`язкових процедур.

Порядком від 22.11.2005р. № 4 встановлено, для вирішення питання відключення від мережі централізованого опалення, власник (власники) житлового будинку повинен звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання з письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляються протоколом. У разі незгоди заявника з відмовою спір вирішується в судовому порядку. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

При цьому, внесені у Порядок від 22.11.2005р. № 4 зміни наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 169 від 06.11.2007р. унеможливлюють відключення від мереж централізованого опалення окремих приміщень у житлових будинках.

Таким чином, при відключенні від мереж централізованого опалення у споживача має бути законодавчо визначений пакет документів, а саме: Рішення постійнодіючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади про надання дозволу на відключенні, яке оформлене протоколом; погоджений з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж, проект індивідуального опалення; затверджений постійно діючою міжвідомчою комісією, створеною органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади акт про відключення від мереж централізованого опалення.

Єдиною підставою для зняття споживача з реєстраційного обліку і припинення відповідних нарахувань є Акт оформлений належним чином, затверджений комісією з розгляду питань про відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (постанова ВС від 18.09.2019р. у справі № 215/1724/16-ц, постанова ВС від 19.09.2019р. у справі № 629/367/17, постанова ВС від 17.04.2019р. у справі № 683/2223/17, постанова ВС від 23.12.2021р. у справі 522/10647/15-ц, постанова ВС від 18.11.2021р. у справі № 908/3233/20, постанова ВС від 13.09.2019р. у справі № 686/10483/16-ц, постанова ВС від 11.12.2019р. у справі № 154/2855/17-ц, постанова ВС від 28.08.2019р. у справі № 209/4814/15-ц, постанова ВС від 26.08.2018р. у справі № 221/1596/16-ц, постанова ВС від 24.10.2018р. у справі 554/7927/15-ц, постанова ВС від 04.09.2019р. у справі № 209/4403/13-ц, постанова ВС від 03.05.2018р. у справі № 209/4980/15-ц, постанова ВС від 25.07.2019р. у справі № 361/5676/15-ц, постанова ВС від 18.02.2022р. у справі № 159/7123/19, постанова ВС від 01.12.2021р. у справі 607/25229/18, постанова ВС від 02.04.2018р. у справі № 212/2214/15-ц, постанова ВС від 15.05.2019р. у справі №905/1222/18).

В матеріалах справи відсутній пакет документів від відповідача, необхідних при відключенні від мереж централізованого опалення, а також законність такого відключення згідно наведеної вище процедури.

Самовільне відключення споживачів від мережі централізованого опалення з порушенням установленого законодавством порядку не припиняє статусу такого суб`єкта як споживача відповідних комунальних послуг, не звільняє його від необхідності укладення договору на постачання таких послуг та обов`язку щодо оплати відповідних послуг, і така правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 16.10.2019р. у справі № 703/69/16-ц; від 11.09.2019р. у справі № 456/2222/16-ц; від 19.09.2019р. у справі № 629/367/17; від 25.09.2019р. у справі № 522/401/15-ц, від 14.04.2020р. у справі № 908/1349/19. Такі висновки враховуються колегією суддів відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч.4 ст. 236 ГПК України.

Відповідно до п. п. 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (на час подіі), споживач має право відмовитися від надання послуг центрального опалення, постачання гарячої води і водовідведення. Відключення споживача від мереж ЦО і ГВП здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Отже, припинення теплопостачання споживача поза межами дозвільної процедури, не припиняє нарахування оплати спожитих послуг, абонентної плати або інших послуг, надання яких пов`язане з функціонуванням системи теплопостачання та опосередковано впливає на процес надання послуг з теплопостачання окремому споживачу.

В матеріалах справи відсутні докази дотримання дозвільних процедур на вчинення відповідних дій, акт про від`єднання від мережі теплопостачання тощо. Отже, колегія суддів вважає правомірним нарахування позивачем плати за комунальні послуги у вигляді централізованого опалення і гарячого водопостачання.

Згідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Згідно з ч. 2 ст. 275 ГК України, відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Аналогічні положення містяться у п. 3 Правил №1198, відповідно до якого споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

З огляду на викладені норми права, поставка теплової енергії без договору не допускається.

Серед основних обов`язків споживача є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії, додержання вимог договору та нормативно - правових актів.

Згідно з п. 14 Правил споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання, а відповідно до приписів п. 23 Правил розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. Споживач теплової енергії зобов`язаний дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил (ст. 40 Правил).

Матеріали справи містять розрахунок спожитої теплової енергії, в якому зазначено теплове навантаження нежитлового приміщення Відповідача, кількість спожитої теплової енергії житловим будинком та безпосередньо нежитловим приміщенням ФОП Мамедовим А.Т., середньо-місячну температуру зовнішнього повітря, кількість діб в розрахунковому періоді.

Будинок АДРЕСА_1 є багатоповерховим, опалення нежитлового приміщення, власником якого є відповідач, у зазначеному будинку здійснюється через внутрішньобудинкову систему опалення, система опалення нежитлового приміщення відповідача є єдиною та невід`ємною частиною внутрішньобудинкових систем будинку, а отже, відповідач фактично отримував теплову енергію для опалення приватного нежитлового приміщення.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказаною статтею встановлено презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана позиція є усталеною та викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р. у справі № 922/4239/16, Верховного Суду від 09.06.2021р. у справі №3037554/16-ц, від 21.08.2019р. у справі № 922/4239/16, від 25.09.2019р. у справі № 522/401/15-ц, від 10.12.2018р. у справі № 638/11034/15-ц та від 26.04.2018р. у справі № 904/6293/17.

Отже, Скаржник має зобов`язання перед позивачем по оплаті послуг за централізоване опалення, як власник приміщення.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

За приписами п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно зі ст. 5 даного Закону, до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

01.05.2019р. вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII), який регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин у період виникнення спірних правовідносин між сторонами..

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-VIII).

Пунктами 1, 5 ч. 2 ст. 7 вищезазначеного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Пунктом 1 ч. І ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-1V, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин між Сторонами, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.п. 1 та 5 ч. З ст. 20 цього Закону обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги. Відсутність договору па надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача (п. 1 ч. З ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. 9 Закону № 2189-V1II, споживач здійснює оплату за спожиті житлово- комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до ст. 21 Закону № 2189-VIII, одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 2 ст. 9 Закону № 2189-VIII).

Виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.

Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених ст. 16 цього Закону.

Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат.

Тарифи на комунальну послугу з постачання теплової енергії, що виробляється суб`єктом господарювання за допомогою систем автономного теплопостачання, визначаються та встановлюються органом, що регулює діяльність такого суб`єкта господарювання, окремо для кожного багатоквартирного будинку, обладнаного такою системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії.

Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.09.2019 р. у справі № 912/2369/18, від 26.09.2018р. у справі № 750/12850/16-ц, від 18.03.2019р. у справі № 210/5796/16-ц.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 869 від 17.06.2011 «Про забезпечення єдиного підходу для формування тарифів на житлово-комунальні послуги» тарифи формуються для трьох категорій споживачів: населення, бюджетних установ, інших споживачів.

В листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 18.03.2015р. № 2450/15/61-15 надано роз`яснення, що оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами «для населення» здійснюють власники чи користувачі квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, а для власників нежитлових приміщень застосовується тариф як для «інших споживачів».

За твердженням Позивача, оскільки Відповідач спожив теплову енергію для обігріву належного йому на праві приватної власності нежитлового приміщення, то Позивачем при розрахунку наданих Відповідачу послуг, застосовувалися тарифи, передбачені для групи «інші споживачі», інформація про які є публічною та доступною. Зокрема, розміщена на сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг (далі - НКРЕКП), виконкому Криворізької міської ради.

Так, відповідно до рішень протягом спірного періоду діяли такі тарифи: НКРЕКП № 2690 від 29.10.2015 - 1 351,52 грн. (без ПДВ); НКРЕКП № 54 від 28.01.2016 - 1 300,28 грн. (без ПДВ); НКРЕКП № 1446 від 19.08.2016 (у редакції постанови НКРЕКП № 1757 від 29.09.2016) - 1 207,79 грн. (без ПДВ); НКРЕКП № 1446 від 19.08.2016 (у редакції постанови НКРЕКП №2126 від 02.12.2016)- 1 479,57 грн. (без ПДВ); НКРЕКП № 1446 від 19.08.2016 (у редакції постанови НКРЕКП № 151 від 01.02.2017)- 1 612,91 грн. (без ПДВ); НКРЕКП № 1446 від 19.08.2016 (у редакції постанови НКРЕКП № 1391 від 09.11.2017)- 1 496,94 грн. (без ПДВ); виконкому КМР № 51 від 22.01.2019 - 1 429,291 грн. (без ПДВ)-1 715,149 грн. (з ПДВ); виконкому КМР № 550 від 29.10.2020 - 1 414,22 грн. (без ПДВ), 1 697,06 грн. (з ПДВ) виконкому КМР № 701 від 16.12.2020- 1 669,51 грн. (без ПДВ), 2 003,41 грн. (з ПДВ).

Відповідно до Розрахунку спожитої теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 2, за період з 27.01.2016р. по 14.04.2021р., коли власником нежитлового приміщення був ФОП Мамедов А.Т., Відповідачу поставлено теплову енергію, на загальну суму 91 487,00 грн.

Таким чином, внаслідок неналежного виконання зобов`язань щодо здійснення оплати за спожиту послугу у Відповідача, в період з 27.01.2016р. по 14.04.2021р., утворилась заборгованість, у розмірі 91 487,00 грн..

Докази оплати Відповідачем суми боргу, у розмірі 91 487,00 грн. в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто платежі, встановлені ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер.

На підставі ст. 625 ЦК України, Позивач нарахував та просить суд стягнути з Відповідача інфляційні втрати, у сумі 67 876 грн. 71 коп., а також 3% річних, у розмірі 15 885 грн. 64 коп., за загальний період з 21.02.2016р. по 13.06.2024р..

Відповідачем під час розгляду спору у суді першої інстанції було заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог Позивача.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів ст. 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

У постанові ВП ВС від 13.02.2019 р. по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 04.11.1950 р. передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява № 14902/04, пункт 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018р. по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: "Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог".

Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: №522/1029/18; №522/2110/15-ц ; № 522/2201/15-ц; № 522/2202/15-ц; № 372/1036/15-ц ; №904/10956/16; №183/1617/16; № 911/1437/17.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Верховний Суд у постанові від 15.05.2020р. у справі № 922/1467/19 зазначив, що закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давності, тому таке питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Водночас, до висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску позовної давності, здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви з посиланням на докази на підтвердження цих висновків.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (такий висновок сформульовано в п. 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19).

Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності Позивач вказував те, що 17.11.2021р. він звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з таким самим позовом до фізичної особи ОСОБА_1 , з таких самих підстав про стягнення заборгованості, за період 27.01.2016р.-14.04.2021р. (справа № 212/10421/21). 23.05.2024р. Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області провадження у справі № 212/10421/21 закрито, у зв`язку із тим, що між сторонами виникли господарські відносини, а тому спір не підлягає розгляду порядку цивільного судочинства. У зв`язку із цим, Позивач зміг лише у червні 2024 р. звернутися до Господарського суду Дніпропетровської області за захистом своїх прав.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Виходячи з аналізу наведених норм перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися у разі звернення позивача до суду, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Однак подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності. Аналогічний висновок щодо застосування ч. 2 ст. 264 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020р. у справі № 922/1467/19.

У постанові від 20.02.2020р. Верховний Суд вказав, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Надаючи оцінку причинам, наведеним Позивачем в обґрунтування поважності пропуску строку звернення з позовом, колегія суддів приймає до уваги, що на момент первісного звернення до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у листопаді 2021 року діяв ЗУ №540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Закон України №540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності 02.04.2020р..

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020р. до 31.10.2020р. на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено (у тому числі, і станом на час звернення позивача з позовом до суду).

Слід зазначити, що строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 години 00 хвилин 30.06.2023р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

В свою чергу, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022р., затвердженого Законом України від 24.02.2022р. № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який продовжується до цього часу.

15.03.2022р. Верховна Рада України прийняла Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" № 2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022р..

Цим Законом розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п. 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Таким чином, ст. 257 ЦК України підпадає під перелік статей, строки яких продовжені на період дії в Україні воєнного стану.

Оскільки з 02.04.2020р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджений з 12.03.2020р. загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023р., а з 24.02.2022р. в Україні введено воєнний стан і відповідно, починаючи з 02.04.2020р. було фактично зупинено перебіг строків позовної давності.

Отже, станом на дату подачі позовної заяви до місцевого загального суду (17.11.2021р.) строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії з 02.04.2017р. не сплив та продовжився на строк дії карантину, на підставі вищенаведених норм.

Судом встановлено, позовна давність щодо вимог про стягнення основного боргу, починає свій перебіг з першого дня прострочення такого основного боргу, тобто з 21.06.2016р..

До вимог про стягнення основного боргу застосовується загальна позовна давність, тому строк позовної давності на заявлення таких вимог сплив 21.02.2019р..

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом у цій справі позивач звернувся до суду 17.11.2021р.. Тобто, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу, за період з січня 2016р. по березень 2017р., включно, заявлені поза межами строків позовної давності.

Відтак, позовні вимоги простянення основного боргу, за період з січня 2016р. по березень 2017р., включно, у розмірі 25 717,99 грн., не підлягають задоволенню.

Оскільки на дату набрання чинності (тобто станом на 02.04.2020 р.) Законом України від 30.03.2020р. №540-IX позовна давність за спірними вимогами тривала і вказаним Законом України була фактично продовжена до 30.06.2023р., то станом на 30.06.2023 р. строк позовної давності щодо вимог про стягнення основного боргу, за період 02.04.2017р. по 14.04.2021р., у розмірі 65 769,01 грн., є таким, що не пропущений позивачем, а тому підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин не має.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості овновного боргу за послугу з постачання теплової енергії, за період з 02.04.2017р. по 14.04.2021р., у розмірі 65 769,01 грн.. підлягають задоволенню.

Як було встановлено вище, позивач звернувся з вимогами про стягнення 3% річних, у сумі 15 885,64 грн., за період з 21.02.2016р. по 13.06.2024р..

Разом з тим, колегія суддів встановила, що до вимог позивача про стягнення 3 % річних, за період з 21.02.2016р. (з урахуванням встановленого судом початку перебігу строку нарахування) по 21.04.2017р. (що становить суму 5 823,31 грн.) слід застосувати строки позовної давності.

В свою чергу, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги про стягнення 3% відсотків річних, за період з 21.12.2017р. по 13.06.2024р., у сумі 10 062,33 грн..

Позивачем також нараховано інфляційні втрати, за період з 21.02.2016р. по 13.06.2024р., у сумі 67 876,71 грн.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що до вимог позивача про стягнення інфляційних втрат, за період з 21.02.2016р. (з урахуванням встановленого судом початку перебігу строку нарахування) по 21.04.2017р. (що становить суму 27 009,64 грн.) слід застосувати строки позовної давності.

В свою чергу, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, за період з 21.12.2017р. по 13.06.2024р., у сумі 40 867,07 грн..

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що господарський суд першої інстанції неповно дослідив та не надав оцінки вказаним обставинам, виходячи з фактів, встановлених в процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, у зв`язку із чим помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення та є підставою для його скасування.

З огляду на викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду у даній справі - скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Мамедова Анара Тахировича 65 769,01 грн. основного боргу, 40 867,07 грн. інфляційних втрат, 10 062,33 грн.. 3% річних. В решті позову слід відмовити.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Г ПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення зокрема є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу знайшли своє підтвердження.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття незаконного рішення, тож колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду у даній справі - скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

10. Судові витрати.

Згідно з ч. 14 ст. 129 ПКУ України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України).

З урахуванням викладеного, судові витрати, понесені Акціонерним товариством "Криворізька теплоцентраль" у суді першої інстанції, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, витрати, понесені Акціонерним товариством "Криворізька теплоцентраль"у суді апеляційної інстанції у зв`язку з розглядом апеляційної скарги позивача на рішення місцевого господарського суду, з огляду на часткове задоволення цієї апеляційної скарги, також покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" - задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2024р. у справі № 904/2810/24 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мамедова Анара Тахировича на користь Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" 65 769,01 грн. основного боргу, 40 867,07 грн. інфляційних втрат, 10 062,33 грн.. 3% річних, 2016,34 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову до Господарського суду Дніпропетровської області, про що видати наказ.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Мамедова Анара Тахировича на користь Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" 2 419,61 грн. витрат по сплаті судового збору, за подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду, про що видати наказ.

Видачу відповідних наказів, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарськом суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін