ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"28" січня 2025 р. Справа№915/379/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 28.01.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024

у справі №915/379/24 (суддя Балац С.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Миколаївської обласної державної адміністрації

про витребування безпідставно набутого майна

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Миколаївської обласної державної адміністрації про витребування дизельного палива в кількості 90,027 тон вартістю 4 246 336,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дизельне паливо в кількості 90,027 тон було набуте відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки жодних правочинів, направлених на набуття відповідачем зазначеного майна сторонами не вчинялось; відповідні адміністративні акти щодо примусового відчуження або вилучення майна військовим командуванням не приймалися; інші підстави набуття відповідачем майна відсутні.

Господарський суд Миколаївської області ухвалою від 08.07.2024 справу №915/379/24 передав на розгляд до Господарського суду міста Києва на підставі частини 5 статті 30 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 29.07.2024 справу №915/379/24 прийняв до свого провадження та вирішив розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) загального позовного провадження.

Господарський суд міста Києва рішенням від 14.10.2024 у справі №915/379/24 в задоволенні позову відмовив повністю.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції встановив, що висловлена відповідачем в листах пропозиція (прохання) про надання гуманітарної, тобто безоплатної та безповоротної допомоги є чіткою, такою, що не дає жодних сумнівів у її змісті та не передбачає ніяких можливих сподівань на платність чи поворотність, а позивач, своїми діями (передачею дизельного палива) прийняв пропозицію відповідача та водночас не висловив зауважень чи зустрічних умов передачі такого палива, зокрема, щодо його оплатності чи поворотності. Отже, суд першої інстанції встановив, що майно передано позивачем безоплатно та дійшов до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, фактично є укладенням договору в спрощений спосіб та за своєю правовою природою укладений сторонами правочин є договором пожертви, який підпадає під правове регулювання Глави 55 Цивільного кодексу України.

За висновками суду першої інстанції, позивач, передаючи дизельне паливо відповідачу знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без примусу погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №915/379/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що висновок суду першої інстанції про укладання договору між сторонами у спрощеній формі є помилковим, адже дії позивача щодо передачі дизельного палива відповідачу не свідчать про прийняття пропозиції останнього щодо надання безоплатної та безповоротної допомоги, оскільки в актах приймання-передачі матеріальних цінностей від 15.04.2022, від 18.04.2022, від 28.04.2022, від 29.04.2022 не зазначено, що дизельне паливо передається як безоплатна допомога (благодійна або гуманітарна.

Враховуючи відсутність у листах відповідача істотних умов договору та вираження наміру особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття, а також той факт, що в матеріалах справи відсутні докази про прийняття позивачем пропозиції щодо укладання договору (повної та безумовної), висновок суду першої інстанції про наявність між сторонами договірних відносин є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Позивач вказує, що він не наділений законодавством та його статутом повноваженнями щодо добровільного відчуження (передачі) майна АТ «Укрзалізниця» іншим юридичним особам чи громадянам.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №915/379/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 02.12.2024 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №915/379/24. Відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №915/379/24.

Матеріали справи №915/379/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 12.12.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 07.11.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №915/379/24; розгляд апеляційної скарги призначив на 28.01.2025 о 12 год 45 хв. Учасникам справи надав право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 06.01.2025.

02.01.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що у березні-квітні 2022 року, у зв`язку із збройною агресією російської федерації, в Миколаївській області та місті Миколаєві склалася напружена ситуація із забезпеченням пально-мастильними матеріалами, тому Миколаївська обласна військова адміністрація була вимушена звернутись до регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з приводу виділення на безоплатних умовах дизельного палива на потреби підприємств критичної інфраструктури, задіяних в життєзабезпеченні населення, організації роботи з перевезення гуманітарної допомоги, здійснення заходів територіальної оборони м. Миколаєва та інших населених пунктів Миколаївської області.

При цьому відповідач наголошує, що у листах йшла мова про виділення дизельного палива виключно на безоплатних умовах для підприємств критичної інфраструктури, задіяних в життєзабезпеченні населення, організації роботи з перевезення гуманітарної допомоги, здійснення заходів територіальної оборони м. Миколаєва та інших населених пунктів Миколаївської області. Тобто Акціонерне товариство «Українська залізниця» погодилося з пропозицією Миколаївської обласної військової адміністрації та передало дизельне паливо на безоплатній та безповоротній основі, що підтверджується вищевказаними актами прийманні-передачі матеріальних цінностей.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено обласні військові адміністрації, у тому числі і Миколаївську обласну військову адміністрацію.

У зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набули статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» начальник військової адміністрації забезпечує на відповідній території додержання Конституції і законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що листом про надання матеріально-технічної допомоги №1135/0-05-57/4-22 від 14.04.2022 Миколаївська обласна державна (військова) адміністрація звернулася до регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» з проханням щодо виділення, на добровільно безоплатних умовах, 50 тон дизельного пального для потреб підприємств критичної інфраструктури, задіяних в життєзабезпеченні населення, організації роботи з перевезення гуманітарної допомоги, продовження заходів територіальної оборони м. Миколаєва та інших населених пунктів області.

Листом про надання гуманітарної допомоги №1509/0-05-57/3-22 від 19.04.2022 Миколаївська обласна державна (військова) адміністрація звернулася до регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» з проханням розглянути можливість надання допомоги у вигляді 40 тон дизпалива для перевезення вантажів гуманітарної допомоги населенню Миколаївської області.

На підставі зазначених листів, відокремлений підрозділ «Локомотивне депо Миколаїв» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» передало Миколаївській обласній державній (військовій) адміністрації 90,027 т дизельного палива, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі матеріальних цінностей від 15.04.2022 (35530 кг), 18.04.2022 (14497 кг), 29.04.2022 (11704 кг), 28.04.2022 (28296 кг).

Управлінням інфраструктури Миколаївської обласної військової адміністрації зазначене дизельне паливо було передано за актами приймання-передачі матеріальних цінностей (копії додаються) на потреби підприємств критичної інфраструктури, задіяні в життєзабезпеченні населення, перевезенні гуманітарної допомоги, здійсненні заходів територіальної оборони м. Миколаєва та інших населених пунктів Миколаївської області, а саме:

Баштанській районній військовій адміністрації - 7700 куб. дм (акти приймання-передачі матеріальних цінностей від 09.05.2022, від 12.05.2022);

Миколаївській районній військовій адміністрації - 2500 куб. дм (акт приймання-передачі матеріальних цінностей від 09.05.2022);

Миколаївському управлінню магістрального аміакопроводу Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» - 360 куб. дм (акт приймання-передачі матеріальних цінностей від 12.05.2022);

Товариству з обмеженою відповідальністю «Карс Клінінг» - 360 куб. дм (акт приймання- передачі матеріальних цінностей від 13.05.2022;

Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради - 1000 куб. дм (акт приймання-передачі матеріальних цінностей від 10.05.2022);

Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради - 320 куб. дм (акт приймання-передачі матеріальних цінностей від 10.05.2022);

Комунальному підприємству «ЕЛУ Автодоріг» - 1350 куб. дм (акт приймання-передачі матеріальних цінностей від 03.05.2022);

Товариству з обмеженою відповідальністю «Транспорт вугілля» - 400 куб. дм (акт приймання передачі матеріальних цінностей від 23.05.2022);

Товариству з обмеженою відповідальністю «Майстер Буд-Монтаж» - 12113 куб. дм (акти приймання-передачі матеріальних цінностей від 11.05.2022, від 12.05.2022);

Товариству з обмеженою відповідальністю «АВІОР ГРУП» - 40000 куб. дм (акти приймання-передачі матеріальних цінностей від 11.05.2022, від 12.05.2022, від 16.05.2022);

Товариству з обмеженою відповідальністю «АЛНІК-СТРОЙ» - 41224 куб. дм (акти приймання-передачі матеріальних цінностей від 17.05.2022, від 19.05.2022).

Позивач звернувся до відповідача з листами від 06.06.2022 №ТЧ-01/140, від 08.08.2022 №ТЧ 161, від 04.10.2022 №ТЧ 180 від 30.11.2022 №ТЧ-01/209, від 10.01.2023 №ТЧ-08/9 згідно яких запропонував відповідачеві надати акти примусового відчуження встановленого зразка або повернути отримане дизельне паливо на підприємство.

У відповідь на зазначені звернення позивача відповідач листом від 20.09.2023 №05-57/2366/5-23 зазначив, що у місцевостях, де ведуться бойові дії , примусове відчуження або вилучення майна здійснюється за рішенням військового командування без погодження з органами, зазначеними у ч. 1 ст. 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану». При цьому обласною військовою адміністрацією рішення про примусове відчуження майна регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», зокрема дизельного палива, не приймалось.

Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Згідно статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За змістом частин першої та восьмої статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Відповідно до статті 729 ЦК України пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети.

Договір про пожертву є укладеним з моменту прийняття пожертви. До договору про пожертву застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою пожертва є добровільним внеском певним особам, здійсненим для досягнення визначеної у ній меті.

Позивач на підставі листів №1135/0-05-57/4-22 від 14.04.2022 та №1509/0-05-57/3-22 від 19.04.2022 здійснив передачу 90,027 т дизельного палива відповідачу, а відповідач прийняв таке майно для потреб підприємств критичної інфраструктури, задіяних в життєзабезпеченні населення, організації роботи з перевезення гуманітарної допомоги, здійсненні заходів територіальної оборони м. Миколаєва та інших населених пунктів області.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведені приписи законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сторони, у порядку ст. ст. 205, 207, 639 ЦК України досягли згоди щодо укладення договору пожертви у спрощений спосіб шляхом листування та підписанням актів приймання-передачі матеріальних цінностей.

Суд апеляційної інстанції оцінивши дії позивача щодо передачі відповідачу дизельного палива в кількості 90,027 тон дійшов висновку, що такі дії цілком узгоджуються з приписами Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» та Закону України «Про гуманітарну допомогу».

Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про гуманітарну допомогу», гуманітарна допомога - цільова адресна безоплатна допомога у грошовій або натуральній формі, у вигляді безповоротної фінансової допомоги або добровільних пожертвувань, або допомога у вигляді виконання робіт, надання послуг, що надається іноземними та вітчизняними донорами з мотивів гуманності отримувачам гуманітарної допомоги в Україні або за кордоном, які потребують допомоги у зв`язку із соціальною незахищеністю, матеріальною незабезпеченістю, скрутним фінансовим становищем, введенням воєнного або надзвичайного стану, виникненням надзвичайної ситуації або тяжкою хворобою конкретної фізичної особи, а також для підготовки до збройного захисту держави та її захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту. Гуманітарна допомога є різновидом благодійництва і має спрямовуватися відповідно до обставин, об`єктивних потреб, згоди її отримувачів та за умови дотримання вимог статті 3 Закону України "Про благодійну діяльність та благодійні організації".

Закон України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» визначає благодійну пожертву як безоплатну передачу благодійником коштів, іншого майна, майнових прав у власність бенефіціарів для досягнення певних, наперед обумовлених цілей благодійної діяльності, відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» цілями благодійної діяльності є надання допомоги для сприяння законним інтересам бенефіціарів у сферах благодійної діяльності, визначених цим Законом, а також розвиток і підтримка цих сфер у суспільних інтересах.

Згідно пункту 15 частини 2 статті 3 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» сферами благодійної діяльності є, зокрема, сприяння обороноздатності та мобілізаційній готовності країни, захисту населення у надзвичайних ситуаціях мирного і воєнного стану.

Статтею 6 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» передбачено, що благодійною пожертвою визнається безоплатна передача благодійником коштів, іншого майна, майнових прав у власність бенефіціарів для досягнення певних, наперед обумовлених цілей благодійної діяльності, відповідно до цього Закону.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 у справі №910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19).

Позивач надаючи на безоплатній основі гуманітарну та матеріально-технічну допомогу на потреби підприємств критичної інфраструктури, задіяні в життєзабезпеченні населення, перевезенні гуманітарної допомоги, здійсненні заходів територіальної оборони міста Миколаєва та інших населених пунктів Миколаївської області пожертвував відповідачу дизельне паливо в кількості 90,027 тон.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для надання позивачем відповідачу дизельного палива в кількості 90,027 тон стали листи відповідача, в яких останній просив про надання допомоги, а отже, спірне майно не є безпідставно отриманим відповідачем, оскільки позивачем добровільно передано Миколаївській обласній державній (військовій) адміністрації 90,027 т дизельного палива згідно до актів приймання-передачі матеріальних цінностей від 15.04.2022 (35530 кг), 18.04.2022 (14497 кг), 29.04.2022 (11704 кг), 28.04.2022 (28296 кг).

Дії позивача щодо передачі спірного майна свідчить про його благодійну діяльність шляхом пожертви спірного майна в момент його передачі, а доводи що, позивач мав очікування щодо оформлення в подальшому примусового відчуження майна відповідно до Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки такі очікування не зазначались позивачем під час підписання актів приймання-передачі матеріальних цінностей від 15.04.2022 (35530 кг), 18.04.2022 (14497 кг), 29.04.2022 (11704 кг), 28.04.2022 (28296 кг), як і не вказувались положення щодо передачі майна на платній основі, вказівки на його вартість та будь-які умови щодо подальшого повернення переданого майна.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду в постанові від 10.04.2019 у справі №390/34/17 виснувала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктринаcontra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі -concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктриниcontra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Позивач звертаючись до суду з позовом про витребування у Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської військової адміністрації) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» дизельного палива в кількості 90,027 тон вартістю 4 246 336,96 грн з посиланням на ст. ст. 1212,1213 ЦК України, суперечить власній попередній поведінці, адже задовольнивши прохання відповідача про надання гуманітарної та матеріально - технічної допомоги не висловив зауважень, зустрічних умов передачі такого палива, зокрема, щодо його оплатності чи поворотності.

Доводи позивача щодо відсутності у нього повноважень щодо добровільного відчуження (передачі) майна іншим юридичним особам чи громадянам також не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно п. 33, 34 Статуту Акціонерного товариства «Укрзалізниця» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 №938) здійснюючи право власності, товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства. Товариство не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним особам чи громадянам, крім передбачених законом випадків. Розпорядження майном товариства, в тому числі шляхом списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію відповідного майна, розпорядження майном, внесеним до статутного капіталу товариства, та майном, набутим товариством під час його господарської діяльності, здійснюється в порядку, встановленому законодавством, з урахуванням обмежень щодо розпорядження таким майном, визначених законом та цим Статутом.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки безоплатно передане відповідачу майно (дизельне паливо) не внесене до статутного капіталу товариства, передання здійснювалося без порушення норм статуту АТ «Укрзалізниця».

Позивач також зазначає, що Порядком розпорядження майном Акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 №1054 (далі - Порядок) не передбачено можливості безоплатної передачі майна товариства.

Відповідно до пункту 10 Порядку об`єктом списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію може бути будь-яке майно, у тому числі рухоме та нерухоме майно, нематеріальні активи, внесені до статутного капіталу товариства або набуті товариством на законних підставах, з урахуванням обмежень щодо розпорядження таким майном, визначених законом та Статутом акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №735.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статут Акціонерного товариства «Українська залізниця» не містить обмежень щодо розпорядженням дизельним паливом.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді на доводи відповідача із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №915/379/24 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (позивача).

Керуючись статтями 129, 255, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №915/379/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №915/379/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

4. Матеріали справи №915/379/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 29.01.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська