УХВАЛА

30 січня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/648/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

розглянувши матеріали касаційних скарг Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» та Фізичної-особи підприємця Макарухи Романа Михайловича

на рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 у справі

за позовом Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів»

до Фізичної-особи підприємця Макарухи Романа Михайловича

про стягнення 429 885,80 грн,

ВСТАНОВИВ:

16.01.2025 та 20.01.2025 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли касаційні скарги Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» та Фізичної-особи підприємця Макарухи Романа Михайловича на рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 у справі № 914/648/24.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі № 914/648/24 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в)справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 установлено у розмірі 3 028,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом поданого у 2024 році позову у цій справі є стягнення 429 885,80 грн, що менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), а тому у розумінні ГПК України оскаржувані судові рішення у справі № 914/648/24 не підлягають касаційному перегляду.

Разом із цим у тексті касаційної скарги Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» зазначено, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в період, коли кредитор (іпотекодержатель) зареєстрував за собою право на іпотечне майно згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку», а вимоги виконання боржником основного зобов`язання вважались недійсними згідно з частиною четвертою статті 36 вказаного закону, але в подальшому така реєстрація була скасована на підставі судового рішення, внаслідок чого кредитне зобов`язання та іпотека не припинили свою дію, а отже вимоги кредитора відновились.

Вказане проблемне питання, на думку скаржника, має також виняткове значення для нього з огляду на забезпечення реалізації системи гарантій права на справедливий суд та єдності судової практики, а також внутрішньої фінансової практики банку.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, буде впливати на значну кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему та стосується питання права, вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати певні ознаки, зокрема існування кількісних або якісних критеріїв, зокрема:

- немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.

Скаржник вважає, що визначена ним проблема впливає на широку масу спорів, де іпотекодавці свідомо стараються затягнути час розгляду справ про скасування рішень про державну реєстрацію за банком іпотечного майна та уникають відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки в зазначеній нормі не конкретизовано причини неможливості виконання боржником грошового зобов`язання, за яких передбачено звільнення від відповідальності за його невиконання.

Проте, посилання Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» на висновки Верховного Суду, викладені у зазначених в скарзі постановах, не доводить наявності неоднакового застосування статті 625 ЦК України в подібних правовідносинах, оскільки вони стосуються правовідносин, де було зупинено виконавче провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Отже, посилання скаржника на наявність судової практики, зазначеної в касаційній скарзі, свідчить лише про неподібність правовідносин у цих справах та різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення.

Отже, скаржник не довів, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, тоді як доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з судовими рішеннями щодо застосування статті 625 ЦК України, що є прерогативою судів попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті, а тому не містить випадку, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Фізична-особа підприємець Макаруха Роман Михайлович також в касаційній скарзі зазначає про виняткове значення цієї справи для нього, оскільки протягом п`яти років вирішення спору про скасування рішення про державну реєстрацію за банком іпотечного майна він був позбавлений права володіння майном, коли за цей період банк не мав права нараховувати кредитну заборгованість, а стягнутий розмір інфляційних втрат та 3 % річних за оскаржуваним рішенням значно перевищує розмір пенсії відповідача за віком, що є надмірним втручанням у право власності та порушує його конституційні права на достатній життєвий рівень, тому з метою запобігання такого порушення відповідач був звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Дослідивши зміст касаційних скарг та оскаржуваних судових рішень, колегія суддів зауважує, що сама лише вказівка на те, що cкарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для правозастосовчої практики, та має виняткове значення для скаржників без належного такого обґрунтування та за відсутності належних та допустимих доказів, не може бути визнана судом підставою, що підпадає під дію підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Отже, тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника. Належних обґрунтувань про те, що ця справа має виняткове значення для скаржника та становить значний суспільний інтерес заявником також не наведено.

Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Доводи скаржників, викладені у касаційних скаргах, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Фактично скаржник веде до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, й в цілому до заперечення результату розгляду справи. Однак в контексті повноважень суду касаційної інстанції як "суду права", а не "суду фактів" та положень статті 300 ГПК України й враховуючи предмет та підстави позову даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені доводи є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для відкриття провадження у справі.

Додатково слід звернути увагу скаржників на те, що незгода із судовим рішенням суду попередньої інстанції не свідчить про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при його ухваленні, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок ухвалення цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Подані касаційні скарги фактично зводяться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішення, ухваленого судом попередньої інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій тільки через те, що такі рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконними, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційними скаргами сторін немає.

Зважаючи на обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» та Фізичної-особи підприємця Макарухи Романа Михайловича на рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 у справі № 914/648/24 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього ж Кодексу, оскільки їх подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» та Фізичної-особи підприємця Макарухи Романа Михайловича на рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 у справі №914/648/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ