ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/3088/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Датагруп", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСТЕР БР", м. Харків
про стягнення 42 992,29 грн
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Датагруп" (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області 23 серпня 2024 року із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСТЕР БР" (надалі - Відповідач) заборгованість в розмірі 42 992,29 грн, а також суму судового збору у розмірі 3 028,00 грн.

Ухвалою від 03.09.2024 прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі №922/3088/24, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з абз.1 ч.6 ст.6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Відповідно до вимог п.2 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕСТЕР БР" належить до осіб, які в силу ст.6 ГПК України зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Однак, Відповідач станом на день прийняття цього рішення електронний кабінет не зареєстрував.

Відтак, для надання можливості Відповідачу скористатися своїми процесуальними правами відповідно до ст. 167 та ст. 251 - 252 ГПК України, суд, з використанням установи поштового зв`язку АТ "Укрпошта", направив на адресу Відповідача ухвалу суду про відкриття провадження по справі № 922/3088/24 від 03.09.2024 рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Зазначена ухвала повернулась до суду з довідкою поштового відділення, де зазначена причина повернення поштового відправлення - "адресат відсутній за вказаною адресою".

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).

Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Інформації ж про іншу адресу Відповідача у суду немає.

Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 904/9904/17).

Згідно з ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Разом з тим, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Проте, Господарський суд Харківської області продовжує здійснювати правосуддя.

Згідно з ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, відповідно до Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Наказом Голови Верховного Суду від 04.03.2022 також визначено, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.

Отже, виходячи з нормативних актів, які були прийняті, режим роботи кожного конкретного суду визначається окремо, з урахуванням ситуації, що склалась у регіоні, суд у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, оперативно приймає рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ при цьому уникаючи надмірного формалізму.

Також, суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.

Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів міста Харкова та Харківської області (керованими боєприпасами, КАБ, С-300 та інш., що може повністю покривати місто Харків, будь-який район, навіть населені пункти Харківської області), відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів росії (майже знищено всі основні енергетичні об`єкти, які живлять місто), пошкодження будівлі, де розміщений суд, а отже призвело до певних перебоїв у роботі, таким чином суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи встановленого ст. 248 ГПК України, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Суд зазначає, що ним були здійснені заходи щодо належного повідомлення всіх учасників процесу стосовно розгляду справи та надання до суду відповідних доказів, заперечень (за наявності), щодо вказівки на незгоду з будь-якою із обставин викладених у вимогах сторони процесу.

Крім цього, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Таким чином, вбачається, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Крім того, суд звертає увагу, що в свою чергу Відповідач своїм правом наданим відповідно до ст. 251, ст. 252 ГПК України не скористався, відзив на позов не надав, з клопотанням про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до суду не звертався.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Згідно з ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

З`ясувавши всі фактичні обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд установив такі обставини.

Між Оператором Приватним акціонерним товариством «ДАТАГРУП» та Абонентом Товариством з обмеженою відповідальністю «БABИК», яке після перейменування має назву ТОВ «ЕСТЕР БР» було укладено Договір про надання телекомунікаційних послуг з доступу до мережі Інтернет № ІНК.60231 від 01 лютого 2020 року (далі - Договір), Станом на 15.07.2022 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «БАВИК» () змінило свою назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕР БР» (), а також місцезнаходження з: 04074, м. Київ, вулиця Бережанська, будинок 9 на: Україна, 61145, Харківська обл., місто Харків, вул. Клочківська, будинок 192А, про що свідчить витяг з електронного реєстру щодо Відповідача.

Позивач посилається на те, що Відповідач, в порушення п. 12.3. Договору, відповідно до якого кожна Сторона зобов`язується повідомляти іншу Сторону про зміни реквізитів, наведених в Договорі, протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту їх зміни, не повідомив Позивача про зміну своєї назви та місцезнаходження.

Зміна назви юридичної особи не є реорганізацією цієї юридичної особи, зокрема перетворенням, якщо не змінюється організаційно-правова форма цієї юридичної особи. Цю правову позицію підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 р. у справі № 914/3587/14, яка зводиться до того, що зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, оскільки не має наслідком появу нового учасника цивільних відносин.

Зміна назви юридичної особи тягне за собою тільки правовий наслідок проведення державної реєстрації змін, пов`язаних зі зміною назви, до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору, Оператор надає Абоненту Послуги на умовах, встановлених в Договорі, «Угоді про рівень якості Послуг» (Додаток А до Договору) та Замовленнях на Послуги, а Абонент зобов`язується приймати надані Послуги та своєчасно і у повному обсязі сплачувати Оператору належні платежі відповідно до умов Договору, Замовлень та Загальних умов.

Згідно п.п. 2.1., 2.2. Договору, якщо для надання Послуг, визначених в Замовленні, необхідним є виконання Робіт, Оператор виконує Роботи, склад та обсяг яких визначається в Замовленні на Послуги, в залежності від виду Послуг, що замовляються Абонентом. Абонент зобов`язується приймати Роботи та оплачувати їх вартість у встановленому в Договорі порядку.

Вартість Робіт та Послуг, згідно п. 6.1. Договору, зазначається в Замовленнях на Послуги: згідно укладеного між Сторонами Замовлення № 1 на Послуги з доступу до мережі Інтернет від 01.02.2020 р. (Додаток № 1 до Договору), щомісячний фіксований платіж (щомісячна абонентська плата) за надання послуг з доступу до мережі Інтернет становить 1 560,00 грн. (одна тисяча п`ятсот шістдесят гривень 00 копійок) у т.ч. ПДВ 20%;

згідно укладеного між Сторонами Замовлення № 2 на Послуги з доступу до мережі Інтернет від 01.02.2020 р. (Додаток № 2 до Договору), щомісячний фіксований платіж (щомісячна абонентська плата) за надання послуг з доступу до мережі Інтернет становить 2 400,00 грн. (дві тисячі чотириста гривень 00 копійок) у т.ч. ПДВ 20%;

згідно укладеного між Сторонами Замовлення № 3 на Послуги з доступу до мережі Інтернет від 01.02.2020 р. (Додаток № 3 до Договору), щомісячний фіксований платіж (щомісячна абонентська плата) за надання послуг з доступу до мережі Інтернет становить 780,00 грн. (сімсот вісімдесят гривень 00 копійок) у т.ч. ПДВ 20%;

згідно укладеного між Сторонами Замовлення № 9 на Послуги з доступу до мережі Інтернет від 01.12.2021 р. (Додаток № 1 до Договору), щомісячний фіксований платіж (щомісячна абонентська плата) за надання послуг з доступу до мережі Інтернет становить 1000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 копійок) у т.ч. ПДВ 20%;

згідно укладеного між Сторони Замовлення № 10 на Послуги з доступу до мережі Інтернет від 21.06.2022 р. (Додаток № 1 до Договору), щомісячний фіксований платіж (щомісячна абонентська плата) за надання послуг з доступу до мережі Інтернет становить 1 560,00 грн. (одна тисяча п`ятсот шістдесят гривень 00 копійок) у т.ч. ПДВ 20%, а вартість робіт з перенесення та підключення Каналу зв`язку становить 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) у т.ч. ПДВ 20%.

Згідно п. 6.2. Договору, Абонент здійснює оплату вартості Робіт в гривнях в порядку передоплати протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту відправлення Оператором відповідного рахунку на оплату шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Оператора.

Відповідно до п. 6.4.1. Договору, щомісячний фіксований платіж (щомісячну абонентську плату), передбачену Замовленням, Абонент оплачує в порядку передоплати за поточний календарний місяць.

Пунктом 6.5. Договору встановлено, що вартість Послуг за всіма Замовленнями оплачується Абонентом в гривнях протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту відправлення Оператором рахунку на оплату шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Оператора. Неотримання рахунку не звільняє Абонента від оплати вартості Послуг.

Згідно п. 6.6. Договору, у випадку неотримання Абонентом рахунку на оплату відповідно до п. 6.5. Договору до 10 (десятого) числа поточного місяця, Абонент зобов`язаний звернутись до Оператора для встановлення належної до сплати суми та оплатити її не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця.

Однак, в порушення умов Договору, Відповідач не здійснив повну оплату вартості Робіт та Послуг за березень 2021 року - липень 2022 року.

У позовній заяві Позивач зазначив, що здійснював належні заходи щодо Відповідача з метою змусити останнього погасити заборгованість за Договором, однак всі звернення Позивача були Відповідачем проігноровані.

22.07.2024 року Позивачем було направлено Відповідачу претензію № 1 про сплату заборгованості вих. № 67015 з вимогами: сплатити на користь ПрАТ «ДАТАГРУП» заборгованість за договором № ІНК.60231 про надання телекомунікаційних послуг з доступу до мережі Інтернет від 01 лютого 2020 року у розмірі 42 992,29 грн. (сорок дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дві гривні 29 копійок) у добровільному порядку за наступними реквізитами: ІВАN НОМЕР_1 у АТ «ТАСКОМБАНК», МФО 339500, одержувач ПрАТ «ДАТАГРУП», ; підписати Акт звірки розрахунків у двох екземплярах, один з яких повернути ПрАТ «ДАТАГРУП» за адресою: 03057, м. Київ, вул. Бродських Сім`ї, буд. 31-33; підписати акти приймання-передачі наданих послуг за період березень 2021 року - липень 2022 року у двох екземплярах, які додаються до претензії та надсилаються на адресу Абонента повторно, та повернути по одному екземпляру підписаних актів приймання-передачі наданих послуг за період березень 2021 року - липень 2022 року ПрАТ «ДАТАГРУП» за адресою: 03057, м. Київ, вул. Бродських Сім`ї, буд. 31-33.

Проте, внаслідок ухилу Відповідача від отримання даної претензії та доданих до неї: Актів звірки розрахунків за період з 01.01.2020 р. по 11.07.2024 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231 *4640673 від 01.03.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.03.2021 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*4678119 від 01.04.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 30.04.2021 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*4713579 від 05.05.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.05.2021р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*4750484 від 01.06.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 30.06.2021 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*4787209 від 02.07.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.07.2021 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*4827312 від 02.08.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.08.2021 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*4852275 від 01.09.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 30.09.2021 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*4862670 від 01.10.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.10.2021 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*4923867 від 01.11.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 30. 11.2021 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231 *4969807 від 01.12.2021 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.12.2021 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*4986881 від 05.01.2022 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.01.2022 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*5019222 від 01.02.2022 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 28.02.2022 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*5059208 від 01.03.2022 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.03.2022 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*5099346 від 01.04.2022 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 30.04.2022 р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*5123044 від 02.05.2022 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.05.2022р. (2 прим.); Рахунку № ІНК.60231*5207735 від 22.06.2022 р. (1 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 22.06.2022 р. (2 прим.); Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.07.2022 р. (2 прим.) та Рахунку № ІНК.60231*5238140 від 01.09.2022 р. (1 прим.), відповідний лист з претензією та додатками до неї, який було надіслано на юридичну адресу Відповідача, № трекінгу поштового відправлення 617, повернуто відділом поштового зв`язку «Укрпошта» на адресу Позивача за закінченням терміну зберігання (копія претензії, поштового конверту, чеку та роздруківки трекінгу відстеження поштового відправлення - додаються до позовної заяви).

Позивач зазначає, що станом на день підготовки цієї позовної заяви, заборгованість Відповідача перед Позивачем складає 42 992,29 грн., а саме:

- за березень 2021 р. у розмірі 2 399,39 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.03.2021 р. на 4 740,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4640673 від 01.03.2021 р. за березень 2021 р., враховуючи часткову оплату послуг у розмірі 2 340,61 грн.);

- за квітень 2021 р. у розмірі 2 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 30.04.2021 р. на 2 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4678119 від 01,04.2021 р. за квітень 2021 р.);

- за травень 2021 р. у розмірі 2 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.05.2021 р. на 2 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4713579 від 05.05.2021 р. за травень 2021 р.);

- за червень 2021 р. у розмірі 2 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 30.06.2021 р. на 2 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4750484 від 01.06.2021 р. за червень 2021 р.);

- за липень 2021 р. у розмірі 2 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.07.2021 р. на 2 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4787209 від 02.07.2021 р. за липень 2021 р.);

- за серпень 2021 р. у розмірі 2 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.08.2021 р. на 2 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4827312 від 02.08.2021 р. за серпень 2021 р.);

- за вересень 2021 р. у розмірі 2 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 30.09.2021 р, на 2 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4852275 від 01.09.2021 р. за вересень 2021 р.);

- за жовтень 2021 р. у розмірі 2 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.10.2021 р. на 2 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4862670 від 01.10.2021 р. за жовтень 2021 р.);

- за листопад 2021 р. у розмірі 2 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 30.11.2021 р. на 2 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4923 867 від 01.11.2021 р. за листопад 2021 р.);

- за грудень 2021 р. у розмірі 2 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.12.2021 р. на 2 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4969807 від 01.12.2021 р. за грудень 2021 р.);

- за січень 2022 р. у розмірі 3 952,90 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.01.2022 р. на 3 952,90 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*4986881 від 05.01.2022 р. за січень 2022 р.);

- за лютий 2022 р. у розмірі 3 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 28.02.2022 р. на 3 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231 *5019222 від 01.02.2022 р. за лютий 2022 р.);

- за березень 2022 р. у розмірі 3 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.03.2022 р. на 3 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*5059208 від 01.03.2022 р. за березень 2022 р.);

- за квітень 2022 р. у розмірі 3 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 30.04.2022 р. на 3 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*5099346 від 01.04.2022 р. за квітень 2022 р.);

- за травень 2022 р. у розмірі 3 340,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.05.2022 р. на 3 340,00 грн., рахунок на оплату № ІНК.60231*5123044 від 02.05.2022 р. за травень 2022 р.);

- за червень 2022 р. у розмірі 2 000,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 22.06.2022 р. на 2 000,00 грн. за підключення послуги доступу до мережі Інтернет, рахунок на оплату № ІНК.60231*5207735 від 22.06.2022 р. за червень 2022 р.);

- за липень 2022 р. у розмірі 220,00 грн. (Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.07.2022 р. на 220,00 грн., з урахуванням коригування за період 01.03. - 31.05.2022 р., рахунок на оплату № ІНК.60231*5238140 від 01.09.2022 р. із загальною сумою заборгованості за березень 2021 року - липень 2022 року).

Враховуючи, що заборгованість Відповідача перед Позивачем так і не була погашена, Позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

На підставі ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1 Закону України «Про телекомунікації» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що абонент - споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі для власних потреб. Принципи діяльності у сфері телекомунікацій визначено ст. 6 Закону.

Щодо обов`язків споживачів телекомунікаційних послуг визначено у ст. 33 вказаного Закону, так споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані дотримуватися Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджує Кабінет Міністрів України, зокрема виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги (пункт 5 частини 1 цієї статті).

Телекомунікаційні послуги надаються відповідно до законодавства. Умови надання телекомунікаційних послуг: 1) укладення договору між оператором, провайдером телекомунікацій і споживачем телекомунікаційних послуг відповідно до основних вимог до договору про надання телекомунікаційних послуг, установлених національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації; 2) оплата замовленої споживачем телекомунікаційної послуги (ст. 63 Закону України «Про телекомунікації»).

Згідно з п. 16 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №295 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) надання послуг здійснюється на замовлення споживача на підставі укладеного договору.

Пунктом 72 названих Правил унормовано, що розрахунки за отримані послуги на умовах наступної оплати здійснюються шляхом надсилання на адресу абонента рахунків або в інший спосіб відповідно до законодавства та договору.

У разі здійснення розрахунків за отримані послуги на умовах наступної оплати абонент оплачує послуги після закінчення розрахункового періоду. Плата вноситься після отримання ним рахунка, але не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інше не встановлено договором відповідно до законодавства.

Законом України «Про електронні комунікації» (який набрав чинності з 1 січня 2022 року) визначено правові та організаційні основи державної політики у сферах електронних комунікацій та радіочастотного спектра, а також права, обов`язки та відповідальність фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у відповідній діяльності або користуються електронними комунікаційними послугами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 108 Закону України «Про електронні комунікації» кінцеві користувачі електронних комунікаційних послуг зобов`язані дотримуватися правил надання та отримання електронних комунікаційних послуг, зокрема оплачувати замовлені та отримані електронні комунікаційні послуги, у тому числі абонентську плату та вартість пакетів послуг.

З боку Позивача підтверджено надання послуг, наявністю в матеріалах справи рахунків згідно договору №ІНК.60231 від 01.02.2020, замовлень на послуги з доступу до мережі Інтернет, а Відповідачем не спростовано відсутність отримання таких послуг або відсутності заборгованості.

За означеного вбачається, враховуючи наданих Позивачем вказаних доказів до матеріалів справи та неспростовним Відповідачем фактів надання йому певних послуг, суд дійшов до висновку про наявність у Відповідача обов`язку з їх повної оплати.

Зазначена обставина приводить до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно зі ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Звертаючись до категорії стандарту доказування, суд відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 09.08.2022 у справі № 902/1038/21, від 25.06.2020 у справі N 924/233/18, від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). При цьому, важливим стає те, не скільки доказів буде надано за кількістю, а їх змістовна вага, тобто домінування не у кількісному, а у якісному вимірі.

Суд ще раз звертає увагу, що всім учасникам справи було надано достатньо часу для здійснення свого процесуального обов`язку шляхом подання пояснень чи заперечень з посиланням на певні докази.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСТЕР БР" (; адреса: Україна, 61145, Харківська обл., місто Харків, вул. Клочківська, будинок 192А) на користь Приватного акціонерного товариства "ДАТАГРУП" (; адреса: Україна, 03057, м. Київ, вул. Бродських Сім`ї, буд. 31-33) заборгованість в розмірі 42 992,29 грн., а також суму судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "28" січня 2025 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою.

Суддя І.П. Жигалкін