ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2025 р. Справа№ 910/926/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Політичної партії "Європейська солідарність"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024

у справі № 910/926/24 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ"

до Політичної партії "Європейська солідарність"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (далі - позивач; ТОВ "Підприємство "Київ") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Політичної партії "Європейська солідарність" (надалі - позивач; ПП "Європейська солідарність"; апелянт; скаржник) про стягнення 3 839 582,50 грн, з яких 557 419,35 грн заборгованості зі сплати орендних платежів, 1 107 934,67 грн інфляційних втрат, 183 545,14 грн 3% річних, 103 586,57 грн пені та 1 887 096,77 грн неустойки за неправомірне користування нерухомим майном.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017 в частині оплати передбачених цим правочином платежів та повернення орендованого приміщення у встановлений строк.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 позов задоволено повністю. Стягнуто з ПП "Європейська солідарність" на користь ТОВ "Підприємство "Київ" 557 419 (п`ятсот п`ятдесят сім тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн 35 коп. заборгованість зі сплати орендної плати, 103 586 (сто три тисячі п`ятсот вісімдесят шість) грн 57 коп. пені, 1 107 934 (один мільйон сто сім тисяч дев`ятсот тридцять чотири) грн 67 коп. інфляційних втрат, 183 545 (сто вісімдесят три тисячі п`ятсот сорок п`ять) грн 14 коп. 3% річних, 1 887 096 (один мільйон вісімсот вісімдесят сім тисяч дев`яносто шість) грн 77 коп. неустойки за неправомірне користування нерухомим майном та 57 593 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот дев`яносто три) грн 74 коп. судового збору.

За висновками місцевого господарського суду, в порушення умов укладеного між сторонами договору відповідачем не було сплачено у спірний період орендну плату, внаслідок чого у нього виникла відповідна заборгованість. Відповідачем доказів оплати вказаних платежів не надано. З огляду на що, вимоги позивача про стягнення з відповідача орендної плати за договором у період з 01.04.2023 по 03.07.2023 на загальну суму 557 419,35 грн підлягають задоволенню. Також судом першої інстанції, на підставі ст.ст. 549, 611, 625, 785 ЦК України, задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені, втрат від інфляції, 3% річних та неустойки за неправомірне користування нерухомим майном у відповідних сумах.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ПП "Європейська солідарність" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі № 910/926/24 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ "Підприємство "Київ" в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено при неповному з`ясуванні судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи та призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а також, що під час розгляду справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апелянт зазначає, що він звільняється від сплати орендних платежів за період з квітня 2023 року по червень 2023 року включно, оскільки в нього не було змоги використовувати орендовані приміщення через карантинні обмеження та воєнний стан.

Також відповідач вказує, що наявні обґрунтовані об`єктивні обставини зменшення штрафних санкцій щодо ТОВ "Підприємство "Київ" на 99%, зокрема у зв`язку із форс-мажорними обставинами на весь період дії воєнного стану в Україні.

Крім того відповідач акцентує, що згідно тверджень позивача договір є розірваним з дати направлення відповідачу повідомлення за вих. № 109 від 26.06.2023, яке відповідач отримав 03.07.2023. Позивач, як доказ, що відповідач не звільнив орендоване приміщення надає акт від 07.07.2023 про фіксацію неявки представника відповідача для повернення майна з оренди. Що позивач, нараховуючи неустойку в розмірі подвійної плати за період з 07.07.2023 по 15.01.2024 надав акт від 07.07.2023 та не надав жодних інших доказів для можливого нарахування неустойки. Більш того, відповідач не визнає факту дострокового розірвання договору посилаючись на розгляд Господарським судом міста Києва справи № 910/10905/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" до Політичної партії "Європейська солідарність" про виселення з нежитлових приміщень загальною площею 450,0 кв.м., що розташовані на першому поверсі у будівлі побутового корпусу із столовою (літ. "М"), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16 за договором оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017. Таким чином, на думку скаржника, позивачем не доведено право нарахування неустойки в розмірі подвійної плати за неправомірне користування Приміщенням за період з 07.07.2023 по 15.01.2024.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2024, апеляційна скарга відповідача у справі № 910/926/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП "Європейська солідарність" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі № 910/926/24. Розгляд апеляційної скарги ПП "Європейська солідарність" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі №910/926/24 призначено на 20.01.2025.

27.11.2024 на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ "Підприємство "Київ" просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Згідно аргументів позивача, відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати орендної плати на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України, оскільки в період часу, за який не сплачено орендні платежі, апелянт фактично використовував орендовані за договором приміщення, а тому останній протиправно та в порушення умов укладеного договору не сплатив орендну плату, безпідставно прикриваючись протикарантинними заходами.

Позивач звертає увагу й на те, що апелянтом належними та допустимими доказами не було доведено форс-мажорних обставин, а тому підстави для звільнення відповідача від сплати штрафних санкцій у даній справі відсутні.

Також позивач підкреслює, що враховуючи недобросовісність поведінки апелянта, застосування до спірних правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем, норм ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України вочевидь не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, особливо, в частині дотримання принципів свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності.

Позивачем зазначається, що ним правомірно заявлено до стягнення 3% річних та інфляційні втрати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, за визначений позивачем період, і їх розмір не підлягає зменшенню в судовому порядку, а тому вважає доводи апелянта в цій частині явно безпідставними та такими, що належним чином не обґрунтовані. В означеній частині позивач зауважив, що ним заявлено до стягнення відсотки річних у розмірі, передбаченому законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України) - 3 % річних, які виконують виключно компенсаційну функцію. Отже, за змістовним критерієм правовідносини у справі № 902/417/18 не є подібними до правовідносин у даній справі № 910/926/24, оскільки в зазначених справах різні фактичні обставини, а тому відсутні підстави для застосування у даній справі висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Позивач вказує, що судовим рішенням у справі № 910/12350/23, що набрало законної сили 19.08.2024 та, фактично, є остаточним, однозначно встановлено факт розірвання договору оренди № к-132 саме 03.07.2024 та констатовано правомірність дій ТОВ «Підприємство «Київ» в частині дотримання порядку повідомлення ПП «ЄС» про односторонню відмову від договору. Однак, апелянт не виконав вимогу-претензію про негайне звільнення та повернення позивачу нежитлових приміщень, у зв`язку з чим, станом на сьогодні відповідач продовжує неправомірно користуватись нежитловими приміщеннями позивача, за що передбачена неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України. В цьому контексті позивач висновується про те, що право на нарахування неустойки в розмірі подвійної плати за неправомірне користування приміщенням належним чином доведена позивачем.

Представник апелянта в судове засідання 20.01.2025 не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою від 21.11.2024 про доставку електронного документа до його електронного кабінету.

Представник позивача в судовому засіданні 20.01.2025 проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка представника відповідача судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованого клопотання від відповідача про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених апелянтом доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 25.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ", як орендодавцем, та Партією "Блок Петра Порошенка "Солідарність" (правонаступником якої є Політична партія "Європейська солідарність"), як орендарем укладено договір оренди нежитлових приміщень № к-132 (скорочено - Договір; Договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає орендарю в строкове платне користування (в оренду) нежитлові приміщення, визначені в пункті 1.2 даного договору, а орендар зобов`язується прийняти їх та сплачувати орендодавцю орендну плату (п. 1.1).

Нежитлові приміщення, що передаються в оренду за даним договором: 266 кв.м на першому поверсі будівлі (літера "М") та 35 кв.м на другому поверсі будівлі (літера "М"), загальною площею 301,0 кв.м, розташовані на першому та другому поверхах будівлі (літера "М"), яка знаходиться за адресою: вул. Лаврська, 16, м. Київ (п. 1.2 Договору).

Приміщення належать орендодавцю на праві приватної власності (п. 1.4 Договору).

Пунктом 2.1 Договору оренди встановлено, що орендодавець передає орендарю приміщення у користування на підставі акту приймання-передачі нежитлових приміщень, що підписується сторонами та є невід`ємною частиною договору.

Цей договір набирає чинності та вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками. Договір діє до 31.06.2018 (п. 4.1 Договору).

Строк оренди приміщень за даним договором починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення та закінчується 31.07.2018 (п. 4.2 Договору).

Згідно з п.5.1 договору протягом трьох робочих днів по закінченню строку оренди, визначеного п.4.1, орендар зобов`язаний повернути позивачу приміщення, а останній - прийняти їх на підставі акту приймання-передачі, що підписується сторонами.

У п.п. 6.1, 6.2 Договору визначено, що орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем за користування приміщеннями за даним договором, встановлюється сторонами за взаємною домовленістю у розмірі 183,06 грн з ПДВ за 1 кв.м приміщень на місяць. Загальна сума місячної орендної плати, яка підлягає сплаті орендарем за користування приміщенням, визначається шляхом множення щомісячного орендного платежу, вказаного у п.6.1 договору на площу приміщення, що вказана у п. 1.2 договору, та становить 55 101,06 грн з ПДВ.

Орендар сплачує орендну плату виключно коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 6331020 "Фінансування статутної діяльності політичних партій" (п. 6.3 Договору оренди).

Відповідно до п.п. 6.5, 6.14 Договору орендна плата сплачується орендарем у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, вказаний у договорі (якщо реквізити іншого рахунку не будуть повідомлені позивачем у письмовій формі) за кожний поточний місяць не пізніше 10 числа кожного місяця, протягом якого відповідачем використовувалися приміщення на підставі даного договору. В інших випадках, не вказаних у договорі, розмір орендної плати, встановлений цим договором, може бути змінений за взаємною домовленістю сторін, про що сторони підписують відповідну додаткову угоду до цього договору.

Пунктом 7.3.3 Договору передбачено право орендодавця відмовитись від договору або вимагати дострокового розірвання договору у випадках, передбачених договором та чинним законодавством України, а п. 7.4.3 договору - зобов`язання орендаря своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

У випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення (п. 8.3 Договору).

Пунктом 8.4 Договору оренди визначено, що у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Сторони домовились, що відповідач не несе відповідальності за порушення строків оплати за договором, якщо воно мало місце у зв`язку з неперерахуванням Національним агентством з питань запобігання корупції на рахунок орендаря коштів, виділених з державного бюджету на фінансування статутної діяльності політичних партій, та про зазначені обставини відповідач письмово повідомив позивача (п. 8.6 Договору).

Відповідно до п.п. 9.1, 9.2 Договору оренди всі зміни до даного договору вносяться за згодою сторін шляхом укладання додаткових угод у письмовій формі. Зміни до договору набирають чинності з моменту їх підписання та скріплення печатками сторін, якщо інше не встановлено в самій додатковій угоді.

Орендодавець має право в односторонньому порядку відмовитись від договору та вимагати повернення приміщень у разі порушення орендарем строку сплати орендної плати та/або комунальних платежів, встановлених договором, більше ніж на 30 (тридцять календарних днів (незалежно від часткової сплати). У цьому випадку орендодавець надсилає на адресу орендаря письмове повідомлення про дострокове припинення цього договору у зв`язку з порушенням орендарем строків оплати орендних та інших платежів, передбачених договором (п. 9.4).

Пунктом 9.9 Договору визначено, що про дострокове розірвання договору сторона письмово повідомляє іншу сторону шляхом вручення повноважному представнику іншої сторони відповідного повідомлення особисто в руки під розпис або шляхом надсилання такого повідомлення листом з рекомендованим повідомленням про вручення за адресою місцезнаходження сторони, визначеної договором. Датою повідомлення про дострокове розірвання дії договору вважається дата вручення відповідного повідомлення під розпис представнику відповідної сторони. У випадку, коли повідомлення про дострокове розірвання договору надсилалося рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням про вручення, датою повідомлення про дострокове розірвання дії договору вважається дата його отримання одержувачем (однією із сторін).

У разі дострокового розірвання договору орендар зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з дати припинення договору звільнити приміщення та повернути їх орендодавцеві (п. 9.12 Договору).

Відповідно до акта приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.07.2017 орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 301,0 кв.м, розташовані на першому та другому поверсі будівлі (літ."М"), що знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16.

Додатковою угодою № 1 від 19.07.2018 сторони продовжили строк дії договору до 31.07.2019.

Додатковою угодою № 02 від 13.11.2018 сторони зменшили загальну площу орендованих приміщень до 266,0 кв.м.

Згідно акта приймання-передачі (повернення) приміщень від 30.11.2018 було повернуто з оренди приміщення загальною площею 35,0 кв.м.

Додатковою угодою №03 від 21.12.2018 погоджено нову ціну орендної плати - 336,00 грн за 1 кв.м на місяць. Загальна сума місячної орендної плати встановлена в розмірі 89 376,00 грн.

15.10.2019 між сторонами укладено додаткову угоду № 04, за якою з 01.11.2019 було збільшено загальну площу орендованих приміщень з 266 кв.м до 450 кв.м та збільшено з вказаної дати орендну плату до 400,00 грн за 1 кв.м на місяць. Загальна сума орендної плати встановлена у розмірі 180 000,00 грн з ПДВ.

01.11.2019 між сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі нежитлових приміщень, відповідно до якого позивач додатково передав, а відповідач - прийняв у тимчасове платне користування зазначені приміщення загальною площею 184 кв.м за вказаною адресою.

28.11.2019 між сторонами укладено додаткову угоду № 05, за умовами якої з вказаної дати припинено дію п.п. 6.15, 6.16 договору, що регулювали надання послуг з утримання орендованого приміщення та порядок розрахунків за ці послуги.

Додатковою угодою від 03.12.2019 № 05/01 продовжено строк оренди до 31.12.2021 включно.

Додатковими угодами від 01.04.2020 № 06, від 30.04.2020 № 07, від 27.05.2020 № 08, від 22.06.2020 № 09, від 23.07.2020 № 10, від 31.12.2020 № 11 у період з 01.04.2020 по 31.01.2021 встановлено розмір орендної плати з 01.04.2020 - 200,00 грн за 1 кв.м, загальна сума оренди за місяць - 90 000,00 грн з ПДВ.

Додатковою угодою від 24.02.2022 № 12 сторони дійшли взаємної згоди про те, що в період з 01.03.2022 по 31.05.2022 (включно) щомісячно загальна сума орендної плати за договором становить 100,00 грн з ПДВ.

Додатковою угодою від 19.05.2022 № 13 сторони дійшли взаємної згоди про те, що в період з 01.06.2022 по 31.08.2022 (включно) щомісячно загальна сума орендної плати за договором становить 100,00 грн з ПДВ.

Додатковою угодою від 30.08.2022 № 14 сторони дійшли взаємної згоди про те, що в період з 01.09.2022 по 30.09.2022 (включно) орендна плата, що підлягає сплаті орендарем за користування за 1 (один) кв.м приміщень на місяць становить 200,00 грн з ПДВ, а загальна сума місячної орендної плати становить 90 000,00 грн з ПДВ.

Додатковою угодою від 26.09.2022 № 15 сторони дійшли взаємної згоди про те, що в період з 01.10.2022 по 31.10.2022 (включно) загальна сума місячної орендної плати становить 90 000,00 грн з ПДВ.

Додатковою угодою від 28.10.2022 № 16 сторони дійшли взаємної згоди про те, що в період з 01.11.2022 по 30.11.2022 (включно) загальна сума місячної орендної плати становить 90 000,00 грн з ПДВ.

Додатковою угодою від 28.11.2022 № 17 сторони дійшли взаємної згоди про те, що в період з 01.12.2022 по 31.12.2022 (включно) загальна сума місячної орендної плати становить 90 000,00 грн з ПДВ.

Додатковою угодою від 28.12.2022 № 18 сторони дійшли взаємної згоди про те, що в період з 01.01.2023 по 31.01.2023 (включно) загальна сума місячної орендної плати становить 90 000,00 грн з ПДВ.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

При цьому, відповідач протягом дії договору оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017 свої зобов`язання зі сплати орендної плати належним чином не виконував. Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 у справі № 910/13704/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 та постановою Верховного Суду від 22.02.2023, а також рішенням Господарського суду міста Києва від 24.08.2023 у справі № 910/4719/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2024, стягнуто з відповідача на користь позивача, зокрема, заборгованість зі сплати орендної плати за вказаним договором.

29.06.2023 позивачем було надіслано на адресу відповідача лист за вих. № 109 від 26.06.2023, в якому позивач зазначив, що починаючи з листопада 2019 року по сьогоднішній день (тобто вже понад три роки) відповідачем порушуються зобов`язання зі сплати платежів за договором оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017, внаслідок чого з урахуванням положень п. 9.4 Договору, позивач заявив про односторонню відмову від договору оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017 з 03.07.2023, вимагав звільнити орендовані приміщення в строк до 06.07.2023 включно та повернути їх за актом приймання-передачі (повернення) приміщень шляхом його підписання. Вказаний лист отримано відповідачем 03.07.2023.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі № 910/12350/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024, за позовом Політичної партії "Європейська солідарність" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" про визнання недійсним одностороннього правочину (повідомлення за вих. № 109 від 26.06.2023) в позові відмовлено повністю. Встановлено, що умовами договору погоджено право орендодавця на односторонню відмову від договору, а враховуючи порушення відповідачем строку сплати орендної плати більше ніж на 30 календарних днів, одностороння відмова позивача від договору, що викладена у листі за вих. № 109 від 26.06.2023 є правомірною, що свідчить про те, що спірний договір оренди є розірваним в односторонньому порядку з 03.07.2023.

Спір у справі, що розглядається, виник внаслідок того, що за твердженнями позивача, відповідач не оплатив 557 419,35 грн орендних платежів за період 01.04.2023 по 03.07.2023, 1 107 934,67 грн інфляційних втрат за загальний період прострочення з жовтня 2019 року по грудень 2023 року, 183 545,14 грн 3% річних за загальний період прострочення з 14.08.2021 по 15.01.2024, 103 586,57 грн пені за загальний період прострочення з 11.04.2023 по 04.01.2024 та 1 887 096,77 грн неустойки за період з 07.07.2023 по 15.01.2024.

У свою чергу відповідач не визнавав обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та у відзиві зазначав, що запровадження карантинних обмежень, пов`язаних із протиепідемічними заходами задля запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, вплинуло на можливість відповідача, як орендаря, використовувати орендоване майно як офісні приміщення політичної партії, тобто з обумовленою договором оренди метою. Відтак, на переконання відповідача, в силу положень ч. 6 ст. 762 ЦК України, від сплати орендної плати за період з квітня 2023 року по червень 2023 року, а також з 01.07.2023 по 03.07.2023 та штрафних санкцій відповідач має бути звільнений. Крім того відповідач, з посиланням на ст. 233 ГК України, просив зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій на 99% за період з жовтня 2019 року по 15.01.2024 (з урахуванням рішень суду у справах № 910/13704/21 та № 910/4719/23). Також відповідач вказав, що нарахування штрафних санкцій за період з жовтня 2019 року по 15.01.2024 є безпідставними з огляду на положення ст. 617 ЦК України, а позовні вимоги щодо стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за неправомірне користування орендованим приміщенням за період з 07.07.2023 по 15.01.2024 є необґрунтованими з огляду на недоведеність позивачем підстав для її нарахування. Крім цього, відповідач вважає справедливим встановлення вартості оренди в розмірі 100 грн на місяць на весь період дії в Україні воєнного стану.

Подібні за змістом доводи наведені сторонами у апеляційній скарзі та відзиві на неї відповідно.

З огляду на вказані фактичні обставини цієї справи, колегія суддів вказує, що стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься також у ст. 193 ГК України.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму (ч. 1 ст. 765 ЦК України).

За змістом ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Порядок сплати орендної плати за договором сторони визначили у розділі 6 договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 ЦК України, враховуючи приписи розділу 6 Договору відповідач повинен був сплачувати орендну плату за договором виключно коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 6331020 "Фінансування статутної діяльності політичних партій" шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, вказаний у договорі за кожний поточний місяць не пізніше 10 числа кожного місяця, протягом якого відповідачем використовувалися приміщення на підставі даного договору.

Позивачем було нараховано відповідачу до сплати орендну плату, заборгованість зі сплати якої у період з 01.04.2023 по 03.07.2023 склала 557 419,35 грн. Строк виконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати за договором у вказаний період є таким, що настав.

При цьому, протягом всього спірного періоду, зокрема й під час дії карантинних обмежень та воєнного стану, відповідач використовував орендовані нежитлові приміщення, що підтверджується наявними у матеріалах справи рахунками за спожиту ним електричну енергію, теплову енергію та воду.

З цих підстав колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта про неможливість використання орендованих приміщень через карантинні обмеження та воєнний стан.

Наявними у матеріалах справи доказами також підтверджується здійснення державного фінансування статутної діяльності відповідача у спірний період.

За викладеного, судова колегія вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача орендної плати за договором у період з 01.04.2023 по 03.07.2023 на загальну суму 557 419,35 грн.

Щодо аргументів апелянта стосовно розміру орендних платежів, а також наявності підстав для звільнення орендаря від їх сплати за період з 01.04.2023 по 03.07.2023 на підставі ст. 762 ЦК України, колегія суддів вказує таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин, дію якого було неодноразово продовжено до 30.06.2023.

Відповідно до п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України установлено, що з моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 №211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони. У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг. Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково. Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.

Згідно ч.ч. 4, 6 ст. 762 ЦК України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У ч. 6 ст. 762 ЦК України відсутній вичерпний перелік обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження, а за змістом п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України такого вичерпного переліку обставин теж не передбачено.

За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У п. 6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 зазначено, що підставою для застосування норми ч. 6 ст. 762 ЦК України є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Відтак, для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату вищезазначена норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Верховним Судом у постанові від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20 вказано, що при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми Закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20.

При цьому, звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

У підтвердження обставини неможливості користування орендованим майном, відповідач послався на запровадження Кабінетом Міністрів України у спірний період заборони на проведення всіх масових заходів у зв`язку із карантином, а також введення з 24.02.2022 в Україні воєнного стану.

Однак, запровадження Кабінетом Міністрів України обмежувальних заходів під час карантину (у тому числі заборона масових заходів) само по собі не свідчить про принципову неможливість використання відповідачем орендованого майна у розумінні ч. 6 ст. 762 ЦК України.

Відповідач не довів повного припинення ним діяльності у період карантину, у тому числі, внаслідок відсутності доступу до майна, тоді як позивач у цей період забезпечив відповідачу доступ до орендованого майна, що підтверджується, зокрема, фактом споживання відповідачем комунальних послуг в орендованих приміщеннях у спірний період.

За таких обставин, підстави для звільнення відповідача від внесення орендних платежів за період з 01.04.2023 по 03.07.2023 в порядку ч. 6 ст. 762 ЦК України відсутні, і з такими висновками місцевого господарського суду погоджується й колегія суддів.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 1 107 934,67 грн інфляційних втрат, 183 545,14 грн 3% річних, 103 586,57 грн пені та 1 887 096,77 грн неустойки за неправомірне користування нерухомим майном.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 ЦК України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Як вже зазначалось, згідно п. 8.3 Договору у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення.

Так, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, нарахованої за період з 11.04.2023 по 04.01.2024, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню, оскільки розрахунок позивача є арифметично вірним.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, нарахованих за період з 14.08.2021 по 15.01.2024, що склав - 183 545,14 грн, а також інфляційних втрат за загальний період прострочення з жовтня 2019 року по грудень 2023 року, що становить - 1 107 934,67 грн, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на відповідних приписах норм матеріального права. Крім того, судова колегія, перевіривши відповідні розрахунки, вважає їх арифметично вірними.

Щодо доводів відповідача про наявність підстав для зменшення заявленої позивачем до стягнення суми пені, 3% та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає таке.

За приписами статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно, зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

В той же час, нормами законодавства України не визначено розмір, на який суд може зменшити неустойку, а тому при вирішенні цього питання суди мають забезпечувати дотримання балансу інтересів сторін у справі з урахуванням правового призначення неустойки.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та його розмір. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Враховуючи наведені висновки стосовно правових підстав для стягнення з відповідача сум пені за відповідний період, зважаючи на прострочення оплати за Договором з боку відповідача, колегією суддів відхиляються заперечення апелянта у цих межах.

Окремо судова колегія акцентує, що відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Апелянт посилається на лист Торгово-промислової палати від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, в якому, на його думку, засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що стали у заваді виконанню ним господарських зобов`язань: військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану.

Проте, колегія вказані твердження відповідача оцінює критично, з огляду на наступне.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого неодноразово продовжувалась та наразі триває.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 (адреса посилання: https://ucci.org.ua/uploads/files/621cba543cda.pdf), Торгово-промислова палата України, на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Разом із тим відповідно до частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

У статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5) (нова редакція), Торгово-промислова палата України відповідно до статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.

Тобто виключно сертифікатом (а не листом) відповідної торгово-промислової палати можуть бути підтверджені форс-мажорні обставини, які підтверджували б факт неможливості виконання конкретного зобов`язання.

Поряд з цим, згідно висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 25.01.2022 у справі № 905/3886/21 форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання господарського зобов`язання, що відповідачем суду не доведено.

Відповідно до п. 8.13 Договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне викання умов договором, що є наслідком дії форс-мажорних обставин, наявність яких має бути підтверджена документально.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що лист ТПП України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретно щодо правовідносин між ТОВ "Підприємство "Київ" та ПП "Європейська солідарність" за Договором оренди. При цьому, відповідач не був позбавлений можливості звернутися до ТПП України за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014 та довести наявність відповідних форс-мажорних обставин.

Крім того, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004 із змінами, місто Київ, де власне і знаходиться орендоване відповідачем майно, до таких територіальних громад не віднесено.

За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

Визначені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 зазначила про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнового стану боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Відповідне зменшення заявлених до стягнення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила саме з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, що склалися у справі № 902/417/18, та зокрема з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності. У справі № 902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України і встановили її у розмірі 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96% річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати. Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку про те, що фактично визначені договором 96% річних є саме способом отримання кредитором доходу, а тому з метою запобігання такому безпідставному збагаченню розмір належної до стягнення з відповідача у зазначеній справі суми відсотків річних було обмежено.

Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Велика Палата Верховного Суду також вказала про те, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, не позбавила кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 здійснила зменшення розміру відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: з огляду на встановлення в укладеному між сторонами зазначеної справи договорі процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості.

Колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові про можливість за наявності виняткових обставин зменшити заявлений до стягнення розмір відсотків річних, проте звертає увагу, що у даній справі № 910/926/24, на відміну від справи № 902/417/18, позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законом, а саме: частиною другою статті 625 ЦК України - 3 відсотки.

Таким чином, колегією суддів не встановлено відповідних обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних.

За вказаного, за переконанням суду апеляційної інстанції вмотивованими є висновки суду попередньої інстанції про необґрунтованість посилань відповідача на те, що вказані обставини є підставою для звільнення його від сплати штрафних санкцій, 3% річних та втрат від інфляції.

В частині заявлених вимог про стягнення 1 887 096,77 грн неустойки за неправомірне користування приміщенням за період з 07.07.2023 по 15.01.2024, апеляційний господарський суд зауважує наступне.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України закріплено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як вже вказувалось вище, у рішенні Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 у справі № 910/12350/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 констатовано, що укладений між сторонами договір оренди є розірваним з 03.07.2023.

Отже, факт розірвання укладеного між сторонами договору оренди з 03.07.2023, підтверджується рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, за участі тих самих сторін, а тому відповідно до ч. 4 ст.75 ГПК України не підлягає повторному доказуванню.

Згідно п. 9.12 Договору у разі дострокового розірвання договору орендар зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з дати припинення договору звільнити приміщення та повернути їх орендодавцеві.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення (ст. 785 ЦК України).

Таким чином, як умови договору, так і положення законодавства встановлюють обов`язок відповідача, як орендаря, повернути майно з оренди.

Як вже зазначалось, 29.06.2023 позивачем було надіслано на адресу відповідача лист за вих. № 109 від 26.06.2023, в якому позивач зазначив, що починаючи з листопада 2019 року по сьогоднішній день (тобто вже понад три роки) відповідачем порушуються зобов`язання зі сплати платежів за договором оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017, внаслідок чого з урахуванням положень п. 9.4 Договору, позивач заявив про односторонню відмову від договору оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017 з 03.07.2023, вимагав звільнити орендовані приміщення в строк до 06.07.2023, включно, та повернути їх за актом приймання-передачі (повернення) приміщень, шляхом його підписання. Вказаний лист отримано відповідачем 03.07.2023.

Доказів звільнення відповідачем орендованих приміщення матеріали справи не містять.

За наведеного, оскільки належних та допустимих доказів передання відповідачем орендованих приміщень позивачу у строк до 07.07.2023, як це передбачено умовами укладеного між сторонами Договору, до матеріалів справи не подано, колегія суддів вважає вмотивованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1 887 096,77 грн неустойки за неправомірне користування приміщенням за період з 07.07.2023 по 15.01.2024 згідно положень ч. 2 ст. 785 ЦК України. Крім цього, судова колегія перевіривши відповідний розрахунок визнає його арифметично вірним та погоджується в цій частині з висновками суду 1-ої інстанції.

В частині аргументів апелянта про те, що на розгляді в Господарському суді міста Києва знаходиться справа № 910/10905/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" до Політичної партії "Європейська солідарність" про виселення з нежитлових приміщень, колегія суддів звертає увагу, що з огляду на п. 9.12 Договору, фактичні обставини справи № 910/926/24 та ст. 785 ЦК України, наявність спору у справі № 910/10905/23 не впливає на оцінку доказів у справі № 910/926/24 в контексті нарахування та заявлення до стягнення орендарем (позивачем) неустойки в розмірі подвійної плати за неправомірне користування приміщенням за період з 07.07.2023 по 15.01.2024.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення винесено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи та призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а також, що під час розгляду справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі № 910/926/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечать чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених відповідачем в апеляційній скарзі доводів в цілому.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Політичної партії "Європейська солідарність" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі № 910/926/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі № 910/926/24 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Політичну партію "Європейська солідарність".

4. Справу № 910/926/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.01.2025.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков