УХВАЛА

20 січня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/1109/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О.М. - головуючого, Кролевець О.А., Мамалуя О.О.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Рівіс Шандор Людвіковича

на рішення Господарського суду Львівської області

у складі судді Трускавецького В. П.

від 02.08.2024

на додаткове рішення Господарського суду Львівської області

у складі судді Трускавецького В. П.

від 13.08.2024

на постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.,

від 27.11.2024

та на постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.,

від 27.11.2024

у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Рівіс Шандор Людвіковича

до Приватної компанії з обмеженою відповідальністю Селскабет аф д. 21 юні 2023 АпС

про стягнення суми боргу, штрафу та пені,

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення 161 352,75 грн - передоплати та другої оплати, 248 235,00 грн - штрафу та 45 675,24 грн - пені.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.08.2024, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2024, у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 13.08.2024, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2024, стягнуто з Фізичної особи - підприємця Рівіс Шандора Людвіковича на користь Приватної компанії з обмеженою відповідальністю Селскабет аф д. 21 юні 2023 АпС 90 294,80 грн - відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

26.12.2024 Фізична особа-підприємець Рівіс Шандор Людвікович звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Львівської області від 02.08.2024, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2024 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2024 у справі №914/1109/23. Касаційна скарга містить клопотання про зупинення виконання додаткового рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2024 до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Склад колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визначено протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.01.2025 (Баранець О.М. - головуючий суддя, судді Кролевець О.А., Мамалуй О.О.).

14.01.2025 від Приватної компанії з обмеженою відповідальністю Селскабет аф д. 21 юні 2023 АпС до Верховного Суду надійшли заперечення проти відкриття касаційного провадження у справі, які мотивовані тим, що наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскарженого судового рішення у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга має виняткове значення для скаржника, а доводи щодо неможливості спростування обставин, встановлених оскаржуваними судовими рішеннями зводяться до незгоди з ними.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Рівіс Шандор Людвіковича, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, зважаючи на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених підпунктами «а»-«г» цієї норми.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Предметом спору у справі № 914/1109/23 є стягнення з Приватної компанії з обмеженою відповідальністю Селскабет аф д. 21 юні 2023 АпС коштів у загальній сумі 455 262,99 грн.

Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №910/13737/19, відповідно до якої майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №907/9/17, провадження № 12-76гс18).

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Позовні вимоги у цій справі про стягнення 455 262,99 грн, мають вартісну оцінку та носять майновий характер.

Позов у цій справі подано в 2023 році.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" з 01.01.2023 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 684 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Як було зазначено вище предметом позову у справі № 914/1109/23 стягнення 455 262,99 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на момент подання позову до суду (1 342 000 грн), тому в розумінні ГПК України судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених підпунктами "а-г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

У пункті 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено випадки наявності підстав для перегляду у касаційному порядку справи з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Фізична особа-підприємець Рівіс Шандор Людвікович у касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження, посилається на пункти 1 та 4 частини другої статті 287 ГПК України.

Також, скаржник у касаційній скарзі зазначає про наявність підстав для перегляду в касаційному порядку оскаржуваних судових рішень у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які передбачені підпунктами "б" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Зазначені підстави скаржник обґрунтовує таким:

З метою виконання зовнішньоекономічного контракту здійснив платіж на користь нерезидента України в євро, очікуючи поставки товару; поставка товару не відбулася, а сплачені за кордон валютні кошти в Україну не повернуті. Діюча в Україні система валютного контролі (контролю за розрахунками по зовнішньоекономічних контрактах) передбачає фінансову відповідальність за порушення граничних строків завершення фінансових операцій за зовнішньоекономічними контрактами. З цих причин справа має для виняткове значення для позивача. Також зазначає, що внаслідок постановлення оскаржуваних судових рішень буде позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені цим рішенням.

Водночас, Суд зазначає, що у поданій касаційній скарзі скаржник хоча й зазначив підпункти "б" та "в" підпункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, проте не навів належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпункту "б" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами "а" - "г" пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Посилання скаржника на пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не є доводами, які у розумінні підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу, підтверджують наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Стосовно "виняткового значення" справи для її учасника, то в цьому випадку оцінка Судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні такого судового рішення, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним їх власним тлумаченням, до переоцінки доказів, які були здійснені судами попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи. Звідси, такі доводи та аналіз судових рішень не дають підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для скаржника, а відтак наявність у цьому випадку підстави допуску цієї справи до касаційного провадження, яка передбачена у підпункті "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України в межах перевірки матеріалів касаційної скарги не підтвердилась.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважає за необхідне також зазначити, що випадок можливості касаційного оскарження, передбачений підпунктом "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, обумовлює наявність розгляду іншої справи, в якій сторона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням.

Водночас скаржником не зазначено, які саме обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням у справі № 914/1109/23, підлягають спростуванню та не вказано в якій саме справі таке спростування має здійснюватися.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.

За змістом статті 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.

На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення одної з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

З огляду на відсутність належного обґрунтування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Рівіс Шандор Людвіковича на рішення Господарського суду Львівської області від 02.08.2024, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2024 та на постанови Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2024 у справі №914/1109/23 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, клопотання скаржника про зупинення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2024 до закінчення його перегляду в касаційному порядку не розглядається.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Рівіс Шандор Людвіковича на рішення Господарського суду Львівської області від 02.08.2024, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2024 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2024 у справі №914/1109/23.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй