ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року

м. Київ

cправа № 916/1137/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Жайворонок Т.Є., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

прокуратури - Турчин І.А., прокурор Офісу Генерального прокурора,

позивача 1 - Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області - не з'явився,

позивача 2 - Південного офісу Держаудитслужби - не з'явився,

відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» - Оляш К.І., адвокат (дов. від 03.12.2024),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 (суддя Д'яченко Т.Г.) та

постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 (головуючий суддя Савицький Я.Ф., судді: Богацька Н.С., Колоколов С.І.)

у справі № 916/1137/24

за позовом Керівника Березівської окружної прокуратури Одеської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області (далі - Сільрада, позивач 1), Південного офісу Держаудитслужби (далі - Держаудитслужба, позивач 2)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (далі - Компанія, відповідач, скаржник)

про визнання додаткових угод до договору недійсними та повернення коштів.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Сільради та Держаудитслужби до Компанії про: - визнання недійсними додаткових угод від 23.04.2021 № 1, від 26.04.2021 № 2, від 03.09.2021 № 3, від 06.09.2021 № 4, від 08.09.2021 № 5 та від 30.12.2021 № 6 (далі - додаткові угоди) до договору про постачання електричної енергії від 22.02.2021 № 12-151Z-ПВЦ (далі - Договір), укладеного між Сільрадою та Компанією; - стягнення з Компанії на користь Сільради безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів у сумі 86 729,18 грн.

Позовні вимоги прокурора обґрунтовані укладанням спірних додаткових угод в супереч вимог статті 5 та частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 у справі № 916/1137/24, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2024, позов задоволено.

Судові акти попередніх інстанцій суду мотивовані тим, що підвищення сторонами договору ціни шляхом укладання спірних додаткових угод суперечить Закону України «Про публічні закупівлі», що призвело до нівелювання результатів відкритих торгів, проведених з метою закупівлі електричної енергії та є підставою для визнання їх недійсними. Оскільки оспорювані додаткові угоди визнані недійсними, наявні підстави для задоволення позовних вимог щодо повернення грошових коштів у заявленому розмірі як безпідставно набутого майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі відповідач, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора відмовити повністю.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування норм статей 15, 16, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в контексті того, що під час розгляду позовної вимоги про визнання правочину недійсним відповідачами по справі мають бути всі сторони цього правочину, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, а також у постановах Верховного Суду: від 30.07.2020 у справі № 670/23/18, від 18.11.2020 у справі № 318/1345/17, від 14.04.2021 у справі № 552/3469/18, від 01.07.2021 у справі № 542/546/19-ц, від 26.01.2022 у справі № 917/2041/20, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 30.01.2024 у справі № 924/564/22, від 04.07.2024 у справі № 924/334/22, від 04.09.2024 по справі № 922/42/24.

Крім того, скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, у подібних правовідносинах а саме: статті 217, частини першої статті 638 ЦК України, частини третьої статті 180 Господарського Кодексу України (далі - ГК України) у контексті можливості визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу в повному обсязі, а не в частині збільшення ціни за одиницю товару; пункту 1 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» щодо зміни істотних умов договору про закупівлю, зокрема за бажанням та волевиявленням замовника, за обставин відсутності потреби у споживанні більших обсягів електричної енергії та з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

Доводи інших учасників справи

Прокурор у відзиві на касаційну скаргу проти доводів касаційної скарги заперечив, з посиланням, зокрема на дотримання судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, та просив у задоволенні касаційної скарги Компанії відмовити, а судові акти попередніх судових інстанцій залишити без змін.

Сільрада та Держаудитслужба не скористалися своїм правом на подання відзивів на касаційну скаргу.

Розгляд клопотань учасників справи

Згідно з ухвалою Суду від 13.01.2025 зі справи задоволено заяву Компанії про участь у судових засіданнях, у т.ч. призначеному на 16.01.2025, у справі № 916/1137/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками:

- Сільрада 16.01.2021 оголосила про проведення відкритих торгів за кодом згідно з ДК 021:2015: 09310000-5 - електрична енергія, з очікуваною вартістю 548 100 грн. Запланований обсяг електричної енергії складав 219 240 кВт/год;

- за результатами торгів визначено переможцем закупівлі пропозицію Компанії з ціновою пропозицією 438 479,99 грн з ПДВ, з якою прийнято рішення укласти договір закупівлі електричної енергії. Джерелом фінансування є місцевий бюджет;

- між Сільрадою (споживачем) і Компанією (постачальником) 22.02.2021 укладено Договір про постачання електричної енергії у період з 22.02.2021 по 31.12.2021 обсягом 219 240 кВт/год (пункти 2.3., 3.4. Договору);

- постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору (пункт 2.1. Договору);

- ціна за 1 кВт/год електроенергії, станом на дату укладення Договору, з урахуванням тарифу на послуги з передачі, становить 1,8 грн з урахуванням ПДВ, у т.ч.: - ціна електричної енергії - 1,5 грн; - ПДВ у розмірі 20% до ціни електричної енергії - 0,3 грн. Сума оплати за послуги з передачі електричної енергії включається в рахунок за електричну енергію(пункт 5.1. Договору);

- загальна вартість всього обсягу поставки електричної енергії складає 438 479,99 грн, у т.ч. ПДВ 73 080 грн (пункт 5.2. Договору);

- ціна (сума) цього Договору розрахована згідно очікуваної вартості предмета закупівлі, відповідає остаточній тендерній пропозиції учасника; фінансування закупівлі здійснюється в межах реально затверджених видатків замовника на дану потребу; на дату укладення Договору платіжні (бюджетні) зобов'язання виникають щодо оплати частини предмета закупівлі в межах доведеної суми (у межах кошторисних призначень), які складають: 438 479,99 грн з ПДВ; оплата залишку предмета закупівлі відбувається виключно за наявності коштів згідно з постійним кошторисом (планом використання бюджетних коштів) при наявності відповідного бюджетного призначення (бюджетних асигнувань) з урахуванням листа інформаційного характеру Мінекономрозвитку України «Щодо планування закупівель» від 14.09.2016 № 3302-06/29640-06; подальше виникнення зобов'язань буде збільшуватися відповідно до кошторисних призначень та може регламентуватися шляхом укладення додаткової угоди, але в будь-якому разі не може перевищувати загальної суми Договору (пункт 5.4. Договору);

- умови цього Договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у т.ч. ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, передбачених статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (пункт 5.5. Договору);

- у випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення, постачальник має право письмово звернутися до споживача з відповідною пропозицією, при цьому така пропозиція у кожному окремому випадку, коли на ринку відбувається об'єктивне коливання ціни за одиницю товару у бік збільшення, повинна бути обґрунтована і документально підтверджена. Постачальник разом з письмовою пропозицією щодо внесення змін до договору надає документ, що підтверджує збільшення ціни за одиницю товару в тих межах, на які постачальник пропонує змінити ціну товару. Документ, що підтверджує збільшення ціни товару, повинен бути наданий у формі належним чином оформленої довідки (висновку), виданої Торгово-промисловою палатою України, регіональною торгово-промисловою палатою, органами державної статистики, ДП «Держзовнішінформ», біржами та іншими уповноваженими органами та організаціями. Згідно зі частиною шостою статті 67 Закону України «Про ринок електричної енергії» з урахуванням листа Мінекономрозвитку України від 14.08.2019 № 3304-04/33869-06 «Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії» сторони також можуть використовувати інформацію з веб-сайту ДП «Оператор ринку» (пункт 5.8. Договору);

- протягом 2021 року до названого Договору сторони вносили зміни шляхом укладення додаткових угод про зміну ціни на електричну енергію:

- згідно з умовами Додаткової угоди від 23.04.2021 № 1 ціна електричної енергії з 22.02.2021 за 1 кВт/год до 2,12 грн з ПДВ (зменшено загальний обсяг поставки електроенергії до 196 885 кВт/год; відбулося збільшення ціни за 1 кВт/год електроенергії на 11%);

- згідно з умовами Додаткової угоди від 26.04.2021 № 2 ціна електричної енергії з 22.02.2021 за 1 кВт/год до 2,9980 грн з ПДВ (зменшено загальний обсяг поставки електроенергії до 181 190 кВт/год; відбулося збільшення ціни за 1 кВт/год електроенергії на 21%);

- згідно з умовами Додаткової угоди від 03.09.2021 № 3 ціна електричної енергії з 18.07.2021 становить 2,662 грн з ПДВ за 1 кВт/год (зменшено загальний обсяг поставки електроенергії до 170 131 кВт/год; відбулося збільшення ціни за 1 кВт/год електроенергії на 33%);

- згідно з умовами Додаткової угоди від 06.09.2021 № 4 ціна електричної енергії з 18.07.2021 складає 2,9282 грн з ПДВ за 1 кВт/год (зменшено загальний обсяг поставки електроенергії до 160 077 кВт/год; відбулося збільшення ціни за 1 кВт/год електроенергії на 46%);

- згідно з умовами Додаткової угоди від 08.09.2021 № 5 ціна електричної енергії з 18.07.2021 складає 3,162456 грн з ПДВ за 1 кВт/год (зменшено загальний обсяг поставки електроенергії до 152 630 кВт/год; відбулося збільшення ціни за 1 кВт/год електроенергії на 58%);

- згідно з умовами Додаткової угоди від 30.12.2021 № 6 зменшено ціну договору на 126 476,82 грн, встановлено, що загальна вартість всього обсягу поставки електричної енергії складає 312 003,17 грн, зменшено обсяг поставки електричної енергії до 112 637 кВт/год. У Додатковій угоді № 6 зазначено, що вона укладена у зв'язку зі зменшенням фінансування споживача, а у матеріалах справи наявний лист Сільради від 28.12.2021 № СР-12-1779, в якому споживач просить постачальника укласти Додаткову угоду до Договору щодо визначення кількості електроенергії в обсязі 106 603 кВт/год та загальної вартості всього обсягу поставки електричної енергії 312 003,20 грн у т.ч. ПДВ;

- Сільрада протягом строку дії договору у період з 22.02.2021 по 31.12.2021 спожила електричну енергію в обсязі 112 637 кВт/год, оплативши її вартість за ціною, обумовленою названими додатковими угодами, у розмірі 312 003,17 грн;

- внаслідок укладання Сільрадою та Компанією спірних додаткових угод зменшилися обсяги поставки електричної енергії з 219 240 кВт/год до 112 637 кВ/год (без підтвердження відповідними документами, передбаченими чинним законодавством), а вартість товару збільшилась загалом на 58%;

- оскільки загальне збільшення ціни за одиницю електричної енергії становило 58% від початкової ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, тоді як відповідно до пункту 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від ціни товару, визначеної договором за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків її зміни протягом строку дії договору, то прокурор звернувся з цим позовом.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для визнання недійсними Додаткових угод №1-6 до Договору про постачання електричної енергії.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, враховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

В обґрунтування доводів касаційної скарги Компанія посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, а також у постановах Верховного Суду: від 30.07.2020 у справі № 670/23/18, від 18.11.2020 у справі № 318/1345/17, від 14.04.2021 у справі № 552/3469/18, від 01.07.2021 у справі № 542/546/19-ц, від 26.01.2022 у справі № 917/2041/20, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 30.01.2024 у справі № 924/564/22, від 04.07.2024 у справі № 924/334/22, від 04.09.2024 у справі № 922/42/24.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов'язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин. Так, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов'язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об'єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов'язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об'єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб'єктним і об'єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб'єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов'язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Цими елементами є їх суб'єкти, об'єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов'язки цих суб'єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб'єктним та об'єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов'язків учасників) - є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов'язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб'єктний склад спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору) й об'єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов'язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Верховний Суд у постановах від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, зазначив, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов'язкове для суду та інших суб'єктів Отже, правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду, який обов'язковий для суду та інших суб'єктів.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у перелічених вище постановах Верховного Суду, з огляду на таке.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 (в контексті доводів скаржника, що під час розгляду позовної вимоги про визнання правочину недійсним відповідачами по справі мають бути всі сторони цього правочину) предметом розгляду були вимоги про визнання договорів недійсними та поділ спільного майна подружжя. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові виснувала, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної власності, суд відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. У справі № 125/2157/19 (на відміну від справи № 916/1137/24 за позовом прокурора в інтересах Сільради та Держаудитслужби до Компанії про визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії, укладеного за результатом процедури державної закупівлі та повернення коштів) предметом спору було майно, яке належить особам на праві спільної власності, а не збільшення ціни товару за договором закупівлі. При цьому у справі, яка є предметом цього касаційного розгляду, позов подано прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого реалізовувати публічну функцію розпорядника бюджетних коштів (учасника бюджетного процесу) у спірних правовідносинах (Сільради), тому зазначений орган набуває статус позивача, відповідно до вимог абзацу 2 частини п'ятої статті 53 ГПК України, Отже, вказана справа не є подібною, як за суб'єктивним складом так і за предметом спору й відсутні підстави для застосування правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 125/2157/19.

З тих же підстав Судом відхиляються також аргументи касаційної скарги про неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду: у справі № 670/23/18 (предметом якої було визнання недійсним договору відступлення права за договором іпотеки), де позивач пред'явив позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона договору була третьою особою, тому у задоволенні позову відмовлено внаслідок неналежного складу відповідачів; у справі № 318/1345/17 (про визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку частково недійсними у цивільних правовідносинах не пов'язаних з публічними закупівлями та представництвом прокурором інтересів держави в суді) позивач пред'явив позов лише до однієї сторони договору, інша сторона оспорюваних договорів не була учасником справи, а вимога про визнання покупцем була похідною від вимоги про визнання частково недійсними договорів, тому відмовлено у задоволенні позову внаслідок неналежного складу відповідачів; у справі № 910/2392/22 у правовідносинах не пов'язаних з публічними закупівлями та представництвом прокурором інтересів держави в суді (за позовом громадської організації яка не була стороною оспорюваних нею правочинів про визнання незаконним пункту рішення обласної ради про надання мисливських угідь у користування організаціям області для ведення мисливського господарства та визнання недійсною додаткової угоди до договору про умови ведення мисливського господарства), відмовляючи у позові суд касаційної інстанції виснував, що при вирішенні спору за позовом заінтересованої особи, яка не є стороною оспорюваного правочину, судами попередніх інстанцій не встановлено ефективного способу захисту прав позивача та належного складу відповідачів у цій справі; у справі № 552/3469/18 не пов'язаній з господарською діяльністю, публічними закупівлями та представництвом прокурором інтересів держави в суді (про визнання недійсним договору дарування квартири належної позивачу на праві спільної часткової власності) позивач пред'явив позов про визнання недійсним договору дарування квартири в цілому, не заявивши клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача іншого обдарованого спірним правочином власника, якому належала частина спірного нерухомого майна, що є самостійною підставою для відмови у позові; у справі № 917/2041/20 (про визнання недійсними договорів оренди землі та визнання договорів оренди землі поновленими) розглядався спір за позовом заінтересованої особи (товариства з обмеженою відповідальністю), яка не була стороною правочину, а як відповідача було залучено лише одну сторону правочину, тому у позові було відмовлено (вказана справа також жодним чином не пов'язана зі сферою здійснення публічних закупівель та захистом прокурором інтересів держави в суді).

Відповідно правовідносини у вказаних справах не є подібними до справи, яка переглядається за предметом спору, нормативно-правовим регулюванням спірних правовідносин та суб'єктним складом спірних правовідносин (види суб'єктів, які є сторонами спору).

У справі № 924/564/22 Прокурор звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом в інтересах держави в особі Хмельницької обласної ради і Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Хмельницької обласної ради з позовом про визнання недійсним пункту додаткової угоди до договору в частині збільшення ціни за одиницю товару). Верховний Суд виснував у цій справі, що пред'явлено позов до неналежного відповідача і це стало самостійною підставою для відмови у позові. В цій справі було враховано, зокрема те, що КНП «Хмельницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» фактично втратило процесуальний статус позивача у справі (учасника справи) у зв'язку з попереднім залишенням апеляційним судом позову прокурора без розгляду в частині захисту інтересів позивача 2 з мотивів відсутності підстав для представництва інтересів держави в особі підприємства (постанова від 07.02.2023), оскільки з таким висновком суду апеляційної інстанції погодився і Верховний Суд, постанова якого (від 22.08.2023) у цій справі (в частині позовних вимог КНП «Хмельницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф») є остаточною (частина третя статті 317 ГПК України). Відповідно колегія суддів відзначила, що не може не погодитися з доводами скаржника про те, що, враховуючи вимоги статті 284 ГПК України, з 07.02.2023 КНП «Хмельницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (замовник за додатковою угодою № 4) не є учасником справи № 924/564/22, що є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання оспорюваної угоди недійсною. При цьому суду касаційної інстанції зазначив про відсутність підстав для надання оцінки іншим аргументам скаржника, які стосуються передусім з'ясуванню обставин обґрунтованості/необґрунтованості позову про визнання правочину недійсним, оскільки дослідженню вказаних обставин має передувати встановлення належного суб'єктного складу учасників спірних правовідносин.

У справі № 924/334/22 (про визнання недійсними додаткових угод, визнання недійсною комерційної пропозиції та стягнення коштів) прокурором заявлено позов в інтересах держави в особі міської ради, яка є заінтересованою особою щодо визнання недійсними оспорюваних угод, при цьому як відповідача не було залучено комунальне підприємство, яке було стороною спірних додаткових угод та замовником за ними, що стало самостійною підставою для відмови у позові; у справі № 922/42/24 (про визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю товару та повернення безпідставно сплачених бюджетних коштів), звертаючись з цим позовом до суду та користаючись своїми процесуальними правами, прокурор не визначив комунальне підприємство (сторону оспорюваних додаткових угод) як співвідповідача та в подальшому не заявляв клопотання про його залучення до участі у справі як співвідповідача, тому у задоволенні позову відмовлено, оскільки незалучення усіх належних відповідачів виключає можливість вирішення судом цього спору по суті заявлених вимог; у справі № 542/546/19-ц (визнання незаконним та скасування рішення обласної ради про передачу у користування мисливських угідь) позивач, звертаючись до суду з позовом, просив скасувати рішення обласної ради, яким було надано у користування для ведення мисливського господарства мисливські угіддя товариству, проте вимогу заявив лише до одного відповідача - обласної ради, при цьому товариство визначено позивачем як третю особу, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач у цій справі заявляв клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі товариства як співвідповідача, а при зазначеному становищі, як третьої особи, суттєво звужені процесуальні права товариства, які стосуються його безпосереднього права на користування спірними землями, дозвіл на які просить скасувати позивач, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Водночас у справі № 916/1137/24, яка розглядається Судом, на відміну від зазначеного відповідачем переліку справ, прокурор заявив позов в інтересах держави в особі Сільради (органу місцевого самоврядування, який є однією з двох сторін спірних додаткових угод правочину разом з Компанією), уповноваженої здійснювати функції держави у спірних правовідносинах та згідно зі статтею 181 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділена повноваженнями звертатися до суду з позовом, а також в особі Держаудитслужби (місцевого державного органу, уповноваженого на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю), які (позивачі) фактично не здійснюють захист відповідних інтересів держави у спірних правовідносинах та не реагують на повідомлення прокурора про порушення державних інтересів та наявність підстав для звернення до суду з відповідним позовом. При цьому, на відміну від зазначених скаржником вище справ за участі прокурора в правовідносинах у сфері публічних закупівель, у справі, яка наразі є предметом касаційного розгляду прокурор при зверненні з позовом правильно визначив суб'єктний склад учасників спірних правовідносин, а тому зазначені відповідачем справи не є подібними зі справою № 916/1137/24.

Отже, наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження під час касаційного провадження, а тому Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у цій справі із зазначеної підстави відповідно до пункту 1 частини першої статті 296 ГПК України.

Крім того у касаційній скарзі Компанія посилається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, у подібних правовідносинах.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Отже, по-перше, слід з'ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

ГПК України та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів слід звертатися до правових висновків, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.

Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

У поданій касаційній скарзі Компанія посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 217, частини першої статті 638 ЦК України та частини третьої статті 180 ГК України щодо застосування яких у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, оскільки, на думку скаржника, суди безпідставно визнали недійсними додаткові угоди №1-6 у цілому. Крім того, відповідач стверджує про відсутність висновку Верховного Суду стосовно застосування пункту 1 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» щодо зміни істотних умов договору про закупівлю, зокрема за бажанням та волевиявленням замовника, за обставин відсутності потреби у споживанні більших обсягів електричної енергії та з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника та неправильного застосування судами попередніх інстанцій зазначеної норми матеріального права.

Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права, які вказані скаржником у касаційній скарзі у подібних правовідносинах, відсутні.

Отже, зважаючи на викладене, необхідно з'ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій вказаних скаржником норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Що ж до наведеного, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому згідно зі частиною третьою статті 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною першою статті 203 ЦК України унормовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 наведено висновок про те, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов'язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається. Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялися, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом укладеного між сторонами Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 22.02.2021 є електрична енергія, ДК 021:2015: 09310000-5, за ціною з урахуванням тарифу на послуги з передачі, становить 1,8 грн з урахуванням ПДВ, у т.ч.: - ціна електричної енергії - 1,5 грн; - ПДВ у розмірі 20% до ціни електричної енергії - 0,3 грн. Цей правочин укладено за наслідкам розгляду тендерних пропозицій, згідно з протоколом засідання тендерного комітету, за яким переможцем визначено Компанію з остаточною ціновою пропозицією 438 479,99 грн, у т.ч. ПДВ 73 080 грн.

Під час укладення оспорюваних додаткових угод № 1-6 до Договору від 22.02.2021 не було дотримано законодавчо визначених обмежень щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.

Отже, суди попередніх інстанцій, встановивши обставини укладення додаткових угод з перевищенням максимального ліміту щодо зміни ціни у розмірі 10%, встановленого пунктом 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», дійшли висновку про визнання таких угод недійсними як таких, що суперечать нормам ЦК України та Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідач стверджує про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій щодо визнання оспорюваних додаткових угод недійсними в цілому, оскільки за твердженням скаржника такі угоди містять й інші умови, які не є спірними, у зв'язку із чим вважає, що суди неправильно застосували положення статті 217, частини першої статті 638 ЦК України та частини третьої статті 180 ГК України.

Щодо вказаного Верховний Суд звертає увагу скаржника на принцип диспозитивності господарського судочинства, відповідно до якого розгляд справ в господарському судочинстві здійснюється не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У цій справі обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що додаткові угоди до Договору від 22.02.2021, якими підвищувалася ціна Договору, укладені в порушення положень статті 5, частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та, відповідно, мають бути визнані недійсними. Отже, позивачем були визначені предмет і підстави позову в межах яких розглядався спір.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Проте, як установлено судами попередніх інстанцій, умови оспорюваних у справі додаткових угод в цілому стосуються саме неправомірного збільшення ціни за одиницю товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, що суперечить наведеним нормам законодавства, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання таких угод недійсними, що узгоджується з наведеними висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

Крім того, з урахуванням положень статті 217 ЦК України умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (подібний правовий висновок Верховного Суду викладено у постановах від 11.08.2021 у справі № 926/324/20 та від 18.11.2021 у справі № 907/12/19, від 30.05.2024 у справі № 916/3015/23, від 17.12.2024 у справі № 916/906/22).

З огляду на вказане, враховуючи предмет та підстави позову у справі, Верховний Суд відхиляє також доводи скаржника щодо можливості зміни істотних умов договору про закупівлю, зокрема за бажанням та волевиявленням замовника, за обставин відсутності потреби у споживанні більших обсягів електричної енергії та з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника, зокрема з огляду на імперативні приписи пункту 1 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» .

Відповідно до пункту 1 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника.

Однак, з цього положення вбачається, що підставою для такого зменшення може стати виділення коштів не в повному обсязі, або відсутність реальної потреби замовника у кількості товарів. Проте, у разі зменшення обсягів закупівлі у кількісному виразі відповідно зменшується також і загальна сума договору про закупівлю.

Слід відзначити, що в цій справі як встановлено судами тендерною пропозицією та Договором було погоджено таку істотну умову, як ціна за 1 кВт/год електроенергії, яка станом на дату укладення Договору, з урахуванням тарифу на послуги з передачі, становить 1,8 грн з урахуванням ПДВ, у т.ч.: - ціна електричної енергії - 1,5 грн; - ПДВ у розмірі 20% до ціни електричної енергії - 0,3 грн. Сума оплати за послуги з передачі електричної енергії включається в рахунок за електричну енергію (пункт 5.1. Договору).

Відповідно зменшення обсягів закупівлі та/або видатків замовника, включаючи ті обставини, про які вказує скаржник, могло вплинути лише на кількість товару за Договором, але не на зміну його ціни в тому числі за 1 кВт/год електроенергії (на неправомірність збільшення якої у спірних правовідносинах в якості підстави для визнання недійсними додаткових угод до Договору посилався прокурор).

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що зміна істотних умов Договору закупівлі, до яких відноситься обсяг закупівлі, допускається Законом лише з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника. Водночас, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зменшення фактичного обсягу видатків Сільради.

При цьому Верховний Суд зауважує, що законодавство про публічні закупівлі встановлює спеціальний порядок зміни істотних умов договору, укладеного на відкритих торгах. Сторона договору при здійсненні державних закупівель розпоряджається не власними коштами, а коштами держави, коштами платників податків (див. постанову Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19).

Зважаючи на викладене, Верховний Суд зазначає, що вказаною нормою передбачена можливість зміни істотних умов договору закупівлі, які передбачені тендерною пропозицією після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, за обставин зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника лише за спеціальним порядком, передбаченим положеннями Закону «Про публічні закупівлі». Натомість як встановлено судами попередніх інстанцій умови додаткових угод № 1-6 до Договору від 22.02.2021 укладені всупереч вимогам Закону (пункті 2 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»), через що відбулося зменшення обсягів закупівлі (які є істотними умовами Договору та передбачені тендерною пропозицією) не з підстав зменшення фактичного обсягу видатків замовника, а у зв'язку з безпідставним збільшенням ціни за товар (електроенергію).

Таким чином, надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили фактичні обставини справи, що стали підставою для задоволення позову та вірно застосували положення статті 217, частини першої статті 638 ЦК України та частини третьої статті 180 ГК України, а також пункту 1 частини п'ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». При цьому переважна частина доводів стосується не встановлених у справі обставин, а здійснення нової оцінки доказів, переоцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених положеннями статті 300 ГПК України.

Верховний Суд окремо вважає за необхідне вказати, що в ухваленні цієї постанови керується принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у т.ч. касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків.

Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

Водночас, Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві прокурора на касаційну скаргу у тій частині, в якій вони не суперечать викладеному у цій постанові.

Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, визначених процесуальним законом підстав для скасування/зміни оскаржуваних судових рішень не вбачається.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції Суд вважає, що доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі про неврахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду, не підтвердилися та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою Компанії у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, - касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судові витрати

Судовий збір, сплачений у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд залишає касаційну скаргу Компанії без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 у справі № 916/1137/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 у справі № 916/1137/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 у справі № 916/1137/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя Т. Жайворонок

Суддя Т. Малашенкова