ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року

м. Київ

cправа № 918/97/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

прокуратури - Сельська О. З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги фізичної особи-підприємця Олішевського Віталія Валентиновича та Острозької міської ради

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024 (судді: Юрчук М. І. - головуючий, Павлюк І. Ю., Крейбух О. Г.) та рішення Господарського суду Рівненської області від 30.04.2024 (суддя Романюк Ю. Г.) у справі

за позовом Керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави

до відповідачів: 1) Фізичної особи-підприємця Олішевського Віталія Валентиновича, 2) Острозької міської ради

про визнання недійсним договору та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. У лютому 2024 року керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Олішевського Віталія Валентиновича (далі - ФОП Олішевський В. В.) та Острозької міської ради про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 16.07.2013, укладеного між відповідачами, за яким у строкове платне користування передано котельню площею 147,3 м2, що знаходиться за адресою: площа (вул.) Декабристів, 6В, м. Острог Рівненської області (далі - спірний договір), а також про зобов`язання підприємця повернути територіальній громаді в особі Острозької міської ради шляхом підписання акта приймання-передачі спірного приміщення котельні.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладено з порушенням статті 638 Цивільного кодексу України, статей 6, 10, 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", та статей 6-8 Закону України "Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності" у редакції від 21.10.2010, оскільки у договорі відсутні всі істотні умови, а саме: порядок та умови відновлення переданого в оренду об`єкта централізованого теплопостачання; порядок та умови списання (виведення з експлуатації) майна у складі об`єкта оренди; обов`язки орендаря щодо виробництва (надання) відповідних комунальних послуг у гарантованих обсягах і належної якості; максимальний розмір витрат енергоресурсів на одиницю виробленої продукції (послуг) та максимально допустимі обсяги втрат і технологічних витрат теплової енергії на одиницю продукції (послуг); порядок здійснення орендодавцем контролю за станом орендованого об`єкта централізованого теплопостачання; відповідальність орендаря за безпеку експлуатації об`єкта.

Прокурор також зазначав, що приміщення котельні як об`єкт централізованого теплопостачання передано в оренду ФОП Олішевському В. В. без проведення конкурсу, що є порушенням статей 5, 7 Закону України "Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності" у редакції від 21.10.2010.

1.3. У відзиві на позовну заяву ФОП Олішевський В. В. просив відмовити в її задоволенні, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість доводів прокурора, оскільки спірний договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013 фактично є пролонгацією договору оренди від 16.08.2010 № 1, який, у свою чергу, було укладено між Острозькою міською радою, як орендодавцем, та ПП Олішевським В. В., як переможцем проведеного конкурсу, що зафіксовано у протоколі засідання конкурсної комісії від 16.08.2010.

Відповідач також зазначав, що договірні правовідносини за спірним договором двічі пролонгувалися на той самий строк, а саме з 16.06.2016 по 16.05.2019 та з 16.05.2019 до 16.04.2022 і на даний час договір продовжує діяти на підставі пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" від 27.05.2022 № 634, згідно з яким договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.

Також щодо доводів прокурора про відсутність всіх істотних умов договору, відповідач зазначав, що сторони спірного договору досягли згоди щодо всіх істотних умов, а отже спірний договір є укладеним. При цьому позиція прокурора про недійсність спірного договору через відсутність усіх істотних умов, передбачених Законом України "Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності", є помилковою адже відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

ФОП Олішевський В. В. акцентував увагу на тому, що у цьому випадку наявні преюдиційні факти, які встановлені судовими рішення у справі № 918/707/22 за позовом прокурора до ФОП Олішевського В. В. про повернення приміщення котельні, зокрема судами було встановлено, що 16.07.2013 між Острозькою міською радою (орендодавець) та ФОП Олішевським В. В. (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, а суди відмовляючи прокурору у задоволенні позову установили, що Острозька міська рада не подавала та не отримувала від ФОП Олішевського В. В. заяв про припинення договору оренди нерухомого майна, а тому цей договір був продовжений на той самий строк, тобто до 16.05.2019. За висновком судів договір оренди був продовжений на той самий строк до 16.04.2022. Суди зазначили, що договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013 вважається продовженим на період дії воєнного стану відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", які мають ретроспективну дію в часі на правовідносини з оренди комунального майна, які склалися з 24.02.2022 до 27.05.2022.

ФОП Олішевський В. В. подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій просив відмовити у задоволенні позову з посиланням на положення статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, акцентуючи увагу на тому, що у 2010 році Острозькою міською радою приймалося рішення про створення комісії з проведення конкурсу та затвердження положення про проведення такого конкурсу, яке було оприлюднено, як й була оприлюднена інформація про конкур на право оренди спірного майна. Отже, органи прокуратури про можливі порушення могли дізнатися ще у 2010 році.

1.4. Острозька міська рада, заперечуючи проти позовних вимог, вказувала, зокрема, на тому, що спірний договір укладено в доповнення до раніше укладеного між сторонами договору оренди від 16.08.2010, а доводи прокурора є безпідставними та необґрунтованими.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 30.04.2024, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024, позовні вимоги прокурора задоволені, визнано недійсним договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013, укладений між Острозькою міською радою та ФОП Олішевським В. В., яким передбачена передача у строкове платне користування котельні площею 147,3 м2, що знаходиться за адресою: площа (вул.) Декабристів, 6В, м. Острог, Рівненської області; зобов`язано ФОП Олішевського В. В. повернути територіальній громаді в особі Острозької міської ради нерухоме майно шляхом підписання акта приймання-передачі.

2.2. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскільки ФОП Олішевському В. В. було передано в оренду об`єкт централізованого теплопостачання - приміщення котельні, то оспорюваний у справі договір укладено з порушенням обов`язкового механізму, встановленого статтею 7 Закону України "Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності" у редакції від 21.10.2010 щодо проведення конкурсу та укладення договору оренди чи концесії з його переможцем, вказане є самостійною підставою для визнання недійсним договору, та, як наслідок, повернення нерухомого майна.

Суди дійшли висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цьому випадку, а також вказали на те, що прокурор не пропустив позовну давність, оскільки про порушення інтересів держави дізнався після отримання та опрацювання матеріалів тимчасового доступу від 05.09.2023.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024 та рішенням Господарського суду Рівненської області від 30.04.2024, Острозька міська рада у касаційній скарзі просить їх скасувати та відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із неправильним застосуванням судами норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник вказує на неправильне застосування судами норм статті 764 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" без врахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 910/3213/20, від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17, від 12.06.2018 у справах № 910/15387/17, № 910/719/19.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 вказано, що правовий інститут пролонгації договору оренди нерухомого майна - це продовження договору на той самий строк і на тих самих умовах, тоді як правовий інститут продовження договору оренди на той самий строк внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря - це укладання договору оренди на новий строк.

Скаржник зазначає, що 16.08.2010 між Острозькою міською радою (орендодавець) та приватним підприємцем Олішевським В. В. (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна № 1. При цьому вказаний договір укладено відповідно до вимог та на підставі статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", після проведення експертної оцінки вартості майна, проведення конкурсу та узгодження всіх істотних умов договору.

16.07.2013 між сторонами за заявою орендаря було укладено договір до раніше укладеного договору оренди нерухомого майна від 16.08.2010 № 1, із внесеними та узгодженими сторонами змінами.

Скаржник акцентує увагу на тому, що висновки судів про те, що договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013 № 1 укладено з порушенням вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не відповідають дійсності.

Відповідно до положень законодавства норми права визначають можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії (постанова Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 910/3213/20).

Питання продовження договірних правовідносин між сторонами за укладеним договором було предметом розгляду у справі № 918/707/22 за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Острозької міської ради до ФОП Олішевського В. В. про повернення приміщення котельні, в якій постановою Верховного Суду від 30.05.2023 залишені без змін судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора.

Незаконність та несправедливість прийнятих рішень полягає також у тому, що 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжувався, а 27.05.2022 прийнята постанова Кабінету Міністрів України № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

Оскільки Острозька міська рада як власник майна не повідомляла орендаря ФОП Олішевського В. В. до дати закінчення договору оренди про відмову про його продовження, як це визначено у пункті 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634, відповідні заяви не надходили також і від орендаря, то договір оренди нерухомого майна від 16.08.2010 вважається автоматично продовженим на період дії воєнного стану в силу положень зазначеної постанови.

3.2. ФОП Олішевський В. В. також не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024 та рішенням Господарського суду Рівненської області від 30.04.2024, у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Так, оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник вказує на те, що суди неправильно застосували норм статті 764 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" без врахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 910/3213/20, від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 29.05.2018 у справі № 923/854/17.

Заявник касаційної скарги вказує на те, що оскільки у спірних правовідносинах були відсутні заяви (повідомлення) як орендаря, так і орендодавця про припинення договору, а орендар продовжував користуватись спірним майно, а всі істотні умови, у тому числі строк дії договору є ідентичними, то договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013 не є самостійною угодою, а є пролонгацією договору від 16.08.2010 № 1.

Проте суди на вказане уваги не звернули та дійшли помилкових висновків про те, що договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013 є новим (іншим) договором, а не пролонгацією договору від 16.08.2010.

При цьому згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 11.08.2021 по справі № 910/3213/20, для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього. Вказане не виключає можливості укладення нового договору на підтвердження пролонгації попереднього.

Суди, на думку скаржника, неправильно застосували статті 256, 257, 261 Цивільного кодексу України та без врахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 372/1988/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 щодо позовної давності та визначення початку її відліку.

Скаржник акцентує увагу на тому, що як ним зазначалося у відзиві на позовну заяву, 25.03.2010 рішенням Острозької міської ради Рівненської області № 768 було затверджено Положення про порядок проведення конкурсу на право оренди майна територіальної громади м. Острог згідно з додатком № 1, та затверджено комісію з проведення конкурсу. Вказане рішення було оприлюднено, як й оприлюднювалася інформація про конкурс на право оренди об`єкта комунальної власності - котельня в кількості 32-х об`єктів необоротних активів.

16.08.2010 згідно з протоколом засідання конкурсної комісії для проведення конкурсу на право оренди визнано переможцем конкурсу Олішевського В. В. та укладено договір № 1.

Інформація про конкурс оприлюднювалася на вебсайті Острозької міської ради і була загальнодоступною, у тому числі, для органів прокуратури.

Крім того станом на 2010 та 2013 роки органи прокуратури здійснювали загальний нагляд за дотриманням законодавства органами місцевого самоврядування. Відтак, органи прокуратури могли дізнатись про гіпотетичне порушення прав територіальної громади як у березні 2010 року, так і в ліпні 2013 року.

Скаржник вказує на відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо неправильного застосування судами норм частини 1 статті 1 та статті 7 Закону України "Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів централізованого водо-, теплопостачання і водовідведення, що перебувають у комунальній власності" у редакції від 21.10.2010.

Заявник касаційної скарги зазначає, що суди попередніх інстанцій без будь-якого обґрунтування зробили висновок про те, що приміщення котельні є цілісним майновим комплексом.

На думку скаржника, поза увагою судів залишилися докази відсутності теплогенеруючих установок, а доказів зворотнього позивач не надав.

Відтак, спірні правовідносини не можуть регулюватися нормами Закону України "Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів централізованого водо- , теплопостачання і водовідведення, що перебувають у комунальній власності" у редакції від 21.10.2010, а висновок судів про недійсність спірного договору через відсутність проведеного конкурсу відповідно до вимог статті 7 вказаного закону є помилковим.

3.3. У відзивах на касаційній скарги прокурор просить відмовити в їх задоволенні, вказуючи на недоведеність та необґрунтованість доводів скаржників з підстав, зазначених у відзивах.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представника прокуратури, дослідивши доводи, наведені у касаційних скаргах та запереченнях на них, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково з огляду на таке.

4.2. Суди попередніх інстанцій установили такі обставини:

- 05.03.2010 рішенням Острозької міської ради Рівненської області №768 "Про затвердження комісії та Положення про порядок проведення конкурсу на право оренди майна територіальної громади м. Острога" було затверджено Положення про порядок проведення конкурсу на право оренди майна територіальної громади м. Острог згідно додатку № 1 та затверджено комісію з проведення конкурсу на право оренди майна територіальної громади міста згідно додатку № 2;

- 12.08.2010 Приватний підприємець Олішевський Віталій Валентинович звернувся до міського голови із заявою про участь у конкурсі на право оренди об`єкта комунальної власності територіальної громади м. Острог: котельня в кількості 32-х об`єктів необоротних активів;

- згідно з протоколом засідання конкурсної комісії для проведення конкурсу на право оренди майна територіальної громади міста від 16.08.2010 переможцем конкурсу щодо передачі в оренду котельні площею 147,3 м2, розташованої за адресою: площа (вул.) Декабристів, 6в, м. Острог Рівненської області, визначено приватного підприємця Олішевського В. В.;

- 16.08.2010 між Острозькою міською радою (орендодавець) та Приватним підприємцем Олішевським В. В. (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна № 1, згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування комунальне індивідуально визначене майно - котельню площею 147,3 м2, що розміщена за адресою: Рівненська область, м. Острог площа Декабристів, 6а, та перебуває на балансі Острозького комунального підприємства "Теплоенергія" (далі - ОКП "Теплоенергія") (балансоутримувач), вартість якого згідно з висновком про вартість майна від 30.06.2010 становить 623 452,00 грн. За змістом пункту 1.3 договору від 16.08.2010 склад та стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком балансоутримувача і орендаря;

- згідно з пунктом 10.1 договору оренди від 16.08.2010 його укладено строком на 35 місяців, що обраховується починаючи з дня його підписання сторонами;

- 01.09.2010 між орендодавцем та орендарем укладено додаткову угоду до договору оренди нерухомого майна від 16.08.2010 відповідно до якої було викладено в новій редакції пункти 3.1 та 3.5 договору.

4.3. Суди також установили, що 16.07.2013 між Острозькою міською радою (орендодавець) та Приватним підприємцем Олішевським В. В. (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування комунальне індивідуально визначене майно - котельню площею 147,3 м2, що розміщене за адресою: Рівненська область, м. Острог площа Декабристів, 6в, та перебуває на балансі ОКП "Теплоенергія" (балансоутримувач). Склад та стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком балансоутримувача і орендаря (пункт 1.3 договору).

16.07.2013 між балансоутримувачем ОКП "Теплоенергія" та орендарем - Приватним підприємцем Олішевським В. В. підписано акт приймання-передачі від 16.07.2013 до договору оренди нерухомого майна, згідно з яким балансоутримувач передав, а орендар прийняв нерухоме майно згідно з переліком відповідно до договору.

Відповідно до пункту 10.1 договору його укладено строком на 35 місяців, що обраховується починаючи з дня його підписання сторонами.

У разі відсутності заяви однієї із сторін за місяць до припинення договору або зміну його умов, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (пункт 10.4 договору).

4.4. Предметом позову у справі, яка розглядається є вимога прокурора до ФОП Олішевського В. В. та Острозької міської ради про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 16.07.2013 та зобов`язання підприємця повернути територіальній громаді в особі Острозької міської ради шляхом підписання акта приймання-передачі спірного приміщення котельні, у зв`язку із укладенням спірного договору з порушенням статті 638 Цивільного кодексу України, статей 6, 10, 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", та статей 6-8 Закону України "Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності" у редакції від 21.10.2010, оскільки у договорі відсутні всі істотні умови, а приміщення котельні, як об`єкт централізованого теплопостачання, передано в оренду ФОП Олішевському В. В. без проведення конкурсу, що є порушенням закону в редакції від 21.10.2010.

4.5. Під час розгляду справи ФОП Олішевський В. В. подав до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Суди попередніх інстанцій вказали на те, що в цьому випадку, окружна прокуратура дізналась про факт передачі котельні в оренду ФОП Олішевському В .В. без проведення конкурсу під час досудового розслідування кримінального провадження №0000055. Зокрема, на підставі ухвали слідчого судді Острозького районного суду від 31.08.2023 у справі № 567/986/22 здійснено тимчасовий доступ до документів, володільцем яких є Острозька міська рада та встановлено, що матеріали конкурсу щодо передачі у 2013 році в оренду котельні площею 147,3 м2, розташованої за адресою: площа (вул.) Декабристів, 6в, м. Острог Рівненської області, в Острозькій міській раді відсутні, що засвідчено протоколом від 05.09.2023 тимчасового доступу до речей і документів з описом речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді.

Отже, суди дійшли висновку, що прокуратура дізналася про порушення інтересів держави після отримання та опрацювання матеріалів вищевказаного тимчасового доступу від 05.09.2023, а тому строки звернення прокурора до суду за захистом порушених інтересів держави не пропущені.

4.6. Європейський Суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93 та № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 57 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

4.7. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він (прокурор) довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жоден орган.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування положень статті 261 Цивільного кодексу України викладено в постанові Верховного Суду України від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 20.05.2020 у справі № 310/4139/13 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012, від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18, від 11.08.2022 у справі № 910/16586/18.

4.8. З матеріалів справи не вбачається та прокурором не доведено того, що про порушення прав держави прокурор довідався чи міг довідатися раніше, ніж орган місцевого самоврядування - Острозька міська рада, яка є стороною оспорюваного договору оренди, укладеного 16.07.2013.

В свою чергу, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою доводи відповідачів у справі та не з`ясовували питання стосовно того, чи з дати укладення спірного договору від 16.07.2013 прокурор з використанням повноважень, наданих йому Законом України "Про прокуратуру", прокурор мав можливість отримати повну та достовірну інформацію про укладення такого договору без проведення відповідного конкурсу. При цьому прокурором не наведено належного обґрунтування звернення до суду з вимогою про визнання недійсним спірного договору оренди (від 16.07.2013) 29.01.2024, у той час станом на час укладення спірного договору органи прокуратури не були позбавлені можливості систематично здійснювати моніторинг законності розпорядження комунальним майном та в разі виявлення порушень чинного законодавства звертатися до суду з відповідними позовами, спрямованими на захист інтересів держави (схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 922/3589/21).

4.9. Крім того колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що у вересні 2022 року прокурор звертався до Господарського суду Рівненської області (справа № 918/707/22) з позовом в інтересах держави в особі Острозької міської ради до ФОП Олішевського В. В. про повернення орендованого майна - приміщення котельні площею 147,3 м2, що знаходиться за адресою: Рівненська область, м. Острог, площа Декабристів, 6-В, шляхом підписання акта приймання-передачі приміщення котельні, з посиланням на пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-ІХ у зв`язку із закінченням строку договору оренди нерухомого майна та неможливість продовження такого строку без проведення конкурсу.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 29.12.2022, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 та постановою Верховного Суду від 30.05.2023, у справі № 918/707/22 відмовлено прокурору у задоволенні позову прокурора.

Верховний Суд у вказаній справі залишаючи без змін судові рішення про відмову прокурору у задоволенні позовних вимог до ФОП Олішевського В. В. про повернення орендованого майна - приміщення котельні вказав на те, що установлені судами фактичні обставини свідчать про те, що Острозька міська рада не подавала та не отримувала від ФОП Олішевського В. В. заяв про припинення договору оренди нерухомого майна від 16.07.2013 (про визнання недійсним якого прокурором заявлено позов у справі, яка розглядається), а тому цей договір був продовжений на той самий строк, тобто до 16.05.2019. При цьому в подальшому за місяць до закінчення строку договору оренди нерухомого майна та протягом місяця після закінчення такого строку сторони не подавали заяв про небажання продовжувати договір на новий строк, тому цей договір був продовжений на той самий строк, тобто до 16.04.2022, який діє відповідно до постанови Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

4.10. Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про те, що у цьому випадку прокурор не пропустив строк позовної давності, оскільки про відповідні порушення дізнався лише 05.03.2023, та визнає такі висновки такими, що зроблені без дослідження всіх обставин справи, а доводи касаційної скарги про порушення судами положень статті 261 Цивільного кодексу України знайшли своє підтвердження.

4.11. Крім того Острозька міська рада та ФОП Олішевський В. В. під час розгляд справи наголошували, що спірний договір від 16.07.2013 укладено як продовження договору від 16.08.2010, який, у свою чергу, було укладено за результатами конкурсу.

Суди попередні інстанцій виходили з того, що договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013 є новим (іншим) договором, а не пролонгацією попереднього договору від 16.08.2010, а рішення Острозької міської ради від 25.03.2010 не є доказом проведення конкурсу у 2013 року, за результатами якого укладено спірний договір. Суди дійшли висновку, що договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013 та договір оренди нерухомого майна від 16.08.2010 різні договори, а отже мали бути проведені два конкурси. Оскільки доказів проведення конкурсу у 2013 році не надано, договір оренди нерухомого майна від 16.07.2013 укладено з порушенням обов`язкового механізму, встановленого статтею 7 Закону України "Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності" в редакції від 21.10.2010.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України регулюється оцінка доказів. Аналіз зазначеної норми процесуального права свідчить, що суд зобов`язаний надати оцінку кожному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням положень статті 7 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

4.12. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність скаржником підстави касаційного оскарження з підстав застосування судами статті 261 Цивільного кодексу України без урахування відповідних висновків Верховного Суду та про передчасність висновків господарських судів про наявність підстав для задоволення позову, а тому оскаржені судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, для правильного вирішення спору більш ретельно на підставі наявних у матеріалах справи документів повно та всебічно дослідити дійсні обставини справи, надати належну оцінку зібраним у справі доказам, їх належності та допустимості, доводам та запереченням учасників справи і в залежності від встановленого та вимог закону, постановити законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 236 - 238 Господарського процесуального кодексу України.

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

5.1. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

5.3. Ураховуючи недотримання судами норм матеріального і процесуального права та беручи до уваги те, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, оскаржувані у справі судові рішення слід скасувати із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, а касаційні скарги - задовольнити частково.

5.4. Щодо ФОП Олішевським В. В. оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із неправильним застосування судами положень частини 1 статті 1 та статті 7 Закону України "Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів централізованого водо-, теплопостачання і водовідведення, що перебувають у комунальній власності" у редакції від 21.10.2010, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Зі змісту пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Водночас скаржник не обґрунтував необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування таких норм для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах, а відповідні доводи заявника касаційної скарги не є належним обґрунтуванням необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Отже, зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції та підстави для відмови у позові, колегія суддів визнає недоведеною наведену скаржником підставу касаційного оскарження, визначену у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому у касаційній скарзі Острозької міської ради міститься лише посилання на оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, проте не зазначено норми права, щодо якої, як він вважає, відсутній висновок Верховного Суду та будь-якого обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування норми права для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційні скарги фізичної особи-підприємця Олішевського Віталія Валентиновича та Острозької міської ради задовольнити частково.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024 та рішення Господарського суду Рівненської області від 30.04.2024 у справі № 918/97/24 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак