РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2025Справа № 910/9314/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Петрук Б.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців»

до: 1. Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України,

2. Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:

1) Кабінет Міністрів України,

2) Міністерство у справах ветеранів України,

про визнання права власності за набувальною давністю,

Представники учасників справи:

від позивача: Фокіна О.С., Бровко О.М.,

від відповідача-1: Лабушний А.Г., Засульська М.О.,

від відповідача-2: Курган Т.В.,

від третьої особи-1: Бєліський-Панасюк О.О.,

від третьої особи-2: Максимчук О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До подання позовної заяви Всеукраїнська громадська організація «Український союз промисловців і підприємців» звернулася до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову шляхом зобов`язання Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України та Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на час розгляду справи надати Всеукраїнській громадській організації «Український союз промисловців і підприємців» постійний доступ до приміщень третього та сьомого поверху у будинку по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві; заборони Управлінню адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України та Господарсько-фінансовому департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на час розгляду справи вчиняти будь-які дії, спрямовані на створення перешкод у користуванні Всеукраїнською громадською організацією «Український союз промисловців і підприємців» приміщеннями третього та сьомого поверху у будинку по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві на умовах оплати фактичних витрат, пов`язаних з утриманням займаних приміщень будинку, в тому числі створення перешкод у доступі до вказаних приміщень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2024 заяву Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» про забезпечення позову до подання позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову до подання позову, а саме: заборонено Управлінню адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України (вул. Михайла Грушевського, буд. 12/2, м. Київ, 01008; ідентифікаційний код 03539024) та Господарсько-фінансовому департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України (вул. Михайла Грушевського, буд. 12/2, м. Київ, 01008; ідентифікаційний код 00019442) до прийняття судом рішення по суті у справі вчиняти будь-які дії, спрямовані на створення перешкод у користуванні Всеукраїнською громадською організацією «Український союз промисловців і підприємців» приміщеннями третього та сьомого поверху у будинку по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві, в тому числі створення перешкод у доступі до вказаних приміщень.

Вказана ухвала суду від 07.08.2024 постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 скасована, у задоволенні заяви Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» про забезпечення позову до подання позову відмовлено.

20.08.2024 до суду через систему Електронний Суд (сформовано в системі 19.08.2024) від Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» надійшла позовна заява до Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України та Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України про визнання права власності на приміщення третього поверху у будівлі за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 34, загальною площею 742,4 кв.м (з урахуванням уточнення позивачем площі приміщень відповідно до заяви про усунення недоліків від 09.09.2024).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2024 позовну заяву Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

03.09.2024 до суду від Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» надійшла скарга на дії (бездіяльність) старшого державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцького Тимофія Костянтиновича щодо виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 07.08.2024 у справі № 910/9314/24.

09.09.2024 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2024 відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Кабінет Міністрів України та Міністерство у справах ветеранів України. Підготовче засідання призначено на 28.10.2024. Встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву, позивачу встановлено строк для подання відповіді на відзив, третім особам - строк для подання письмових пояснень по суті позовних вимог.

30.09.2024 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 скаргу Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» на дії (бездіяльність) старшого державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцького Тимофія Костянтиновича задоволено. Визнано повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 28.08.2024 № 75911409/15 старшого державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцького Тимофія Костянтиновича неправомірним. Зобов`язано Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винести постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 07.08.2024 у справі № 910/9314/24 щодо боржника - Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України (вул. Михайла Грушевського, буд. 12/2, м. Київ, 01008; ідентифікаційний код 00019442).

07.10.2024 до суду від третьої особи-2 надійшли пояснення на позовну заяву та від відповідача-2 відзив на позовну заяву.

21.10.2024 до суду від позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів 1, 2, які містили клопотання про поновлення строку для подання таких відповідей на відзиви.

28.10.2024 до суду від третьої особи-1 надійшли пояснення щодо позовної заяви.

В підготовче засідання 28.10.2024 з`явилися представники усіх учасників справи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, у зв`язку із усно заявленим представником позивача клопотанням про відкладення підготовчого засідання для надання можливості подати відповіді на пояснення третіх осіб, та відсутністю заперечень представників інших учасників справи щодо такого клопотання, ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та оголосити в підготовчому засіданні перерву до 20.11.2024, встановивши позивачу строк для подання відповідей на пояснення третіх осіб - 7 днів з 28.10.2024.

04.11.2024 до суду від позивача надійшли відповіді на пояснення третіх осіб 1, 2.

В підготовче засідання 20.11.2024 з`явилися представники учасників справи.

Представник позивача просила поновити пропущений процесуальний строк на подання відповідей на відзиви відповідачів.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача щодо пропуску процесуального строку на подання відповідей на відзиви та думку представників інших учасників справи, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив визнати поважними причини пропуску позивачем строку на подання відповідей на відзиви, поновити пропущений строк та долучити відповіді на відзиви до матеріалів справи.

Враховуючи, що судом здійснено всі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті на 11.12.2024.

05.12.2024 до суду через систему Електронний Суд від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 11.12.2024 та у всіх наступних судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 вказану вище заяву представника позивача задоволено, вирішено забезпечити участь останнього в судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В судове засідання 11.12.2024 з`явилися представники учасників справи.

Представник позивача в судовому засіданні 11.12.2024 позов підтримав в повному обсязі. Представники відповідачів 1, 2 заперечували проти задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представників відповідачів по суті спору, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в судовому засіданні перерву до 13.01.2025.

07.01.2025 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні 13.01.2025 та у всіх наступних судових засіданнях у справі № 910/9314/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 заяву представника Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» Бровка О.М. про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції у справі № 910/9314/24 залишено без розгляду.

В судове засідання 13.01.2025 з`явилися представники учасників справи.

Представники третіх осіб в судовому засіданні 13.01.2025 висловили суду свої позиції щодо позовних вимог, відповідно до яких заперечували проти їх задоволення.

Водночас, представником позивача заявлено усне клопотання про оголошення перерви в судовому засідання для надання можливості підготовки письмової промови в судових дебатах.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні усного клопотання представника позивача про оголошення перерви в судовому засіданні, з огляду на те, що норми ГПК України не передбачають необхідності подання промови в судових дебатах до суду у письмовому вигляді.

Так, в судовому засіданні 13.01.2025 представники сторін виступили із заключним словом в судових дебатах. Представники позивача просили позов задовольнити, тоді як представники відповідачів та третіх осіб просили відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 13.01.2025 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 240 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

16.10.1997 Кабінет Міністрів України згідно з розпорядженням № 581-р «Про передачу будинку в оперативне управління Міністерству енергетики» вирішив розмістити Міністерство енергетики у будинку по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві, передати цей будинок в оперативне управління Міністерства, а також вирішено взяти до відома, що Міністерство надасть у користування Українській спілці промисловців та підприємців приміщення третього і сьомого поверхів у будинку по вул. Хрещатик, 34 на умовах оплати фактичних витрат, пов`язаних з утриманням займаних приміщень будинку.

В період протягом 1998-2019 років заявником укладались відповідні договори про користування приміщенням по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997 № 581-р, договори на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна, що надається у користування, та надання комунальних послуг користувачеві адміністративного будинку.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.10.2023 № 994-р передано нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого, шостого поверхів та підвалу загальною площею 3214,5 кв.м (інвентарний номер 00236), п`ятого поверху загальною площею 120,6 кв. метра та 746,5 кв.м (інвентарні номери 30236/1/505-506 та 00236/1), сьомого поверху загальною площею 884,5 кв.м (інвентарний номер 00236/2) у будівлі по вулиці Хрещатик, 34, у місті Києві із сфери управління Міністерства енергетики до сфери управління Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України із закріпленням їх на праві господарського відання за Управлінням адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України.

Водночас, 03.01.2024 Кабінетом Міністрів України було прийнято розпорядження №2-р «Про внесення змін до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.11.2023 № 1055 та визнання такими, що втратили чинність, розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 № 137 та п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997 № 581».

Абзацом третім пункту 2 Розпорядження № 2-р від 03.01.2024 було визнано таким, що втратив чинність пункт 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997 № 581-р.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 720-р «Про розміщення Міністерства у справах ветеранів» вирішено розмістити Міністерство у справах ветеранів на умовах оренди в приміщеннях загальною площею 2682,1 кв.м. (робоча площа 2021,4 кв.м.) на другому (кімнати №№ 10,11), третьому (кімнати №№ 2, 4, 7-20, 29-34) п`ятому (кімнати №№ 2-4, 7-20, 22-24, 33-35), шостому (кімнати №№ 2-4, 6, 7, 9-25, 27-30, 39-41) та на сьомому (кімнати №№ 13-31, 46,47) поверхах будинку по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про наявність правових підстав для набуття останнім приміщень третього поверху в будинку по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві, площею 742,4 кв.м. у власність за набувальною давністю, враховуючи те, що позивач з 1997 року і по теперішній час безперервно, відкрито та добросовісно володіє та користується вказаними приміщеннями, протягом всього цього часу поводився із ними як власник, виконуючи ремонт та здійснюючи поліпшення спірних приміщень. Крім того, позивач зазначає, що його правовідносини із балансоутримувачами спірного майна не є орендними та укладені відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997 № 581-р договори на відшкодування витрат балансоутримувача не встановлювали титулу володіння, що свідчить про безтитульність володіння позивача та додатково підтверджує його право на набуття приміщень у власність на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України.

Відповідач-1 заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Із посиланням на практику Верховного Суду відповідач-1 зазначає, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном, тоді як володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Відтак, за доводами відповідача-1, оскільки позивач мав титули у формі укладених із балансоутримувачами договорів, при цьому, позивачу завжди був відомий власник спірного майна (держава), а тому відсутні правові підстави для застосування ст. 344 Цивільного кодексу України та визнання за Всеукраїнською громадською організацією «Український союз промисловців і підприємців» права власності на спірні приміщення.

Відповідач-2 також з позовними вимогами не погодився. Зокрема, зазначав, що після прийняття Урядом рішення про скасування позивачу можливості користуватися приміщеннями у будинку по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві на умовах оплати фактичних витрат, позивач звертався на підставі Закону України «Про оренду державного та комунального майна» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву щодо оренди державного нерухомого майна загальною площею 742,4 кв.м. за вказаною адресою, чим визнав відсутність правових підстав для подальшого перебування у спірних приміщеннях та навпаки підтвердив наявність у таких приміщень власника, а саме - держави. Відтак, за доводами відповідача-2, у даному випадку відсутні підстави для визнання за Всеукраїнською громадською організацією «Український союз промисловців і підприємців» права власності на майно за набувальною давністю, оскільки позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника та завжди знала хто є власником цього майна. Крім того, відповідач-2 зазначив, що в державі Україна не існує будь-яких інших способів відчуження державного майна, крім приватизації. Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України як уповноважений власник спірного майна не надавав згоди на включення нежитлових приміщень по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві до переліку об`єктів приватизації, а тому відчуження цього майна без такої згоди неможливе.

Третя особа-1 (Кабінет Міністрів України) у наданих суду поясненнях зазначила, що Уряд реалізував свої повноваження, що стосуються прав держави, як власника, щодо державного майна, яке перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилось після ліквідації підприємств та організацій з питань пов`язаних з володінням, користуванням ним з метою задоволення державних та суспільних потреб. Так, позиція Кабінету Міністрів України є аналогічною позиціям відповідачів, стосовно відсутності у позивача правових підстав для набуття спірного майна у власність за набувальною давністю.

Міністерство у справах ветеранів України у своїх поясненнях зазначало, що Кабінет Міністрів України як суб`єкт управління об`єктами державної власності, своїм розпорядженням розмістив третю особу-2 у спірних нежитлових приміщеннях, які перебувають у державній власності та належать до сфери управління відповідача-2 і закріплені на праві господарського відання з відповідачем-1. При цьому, Міністерством у справах ветеранів України укладено із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, що унеможливлює набуття позивачем у власність спірних приміщень. Так, за доводами третьої особи-2, позивач втратив своє право на користування майном після втрати чинності розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997 № 581-р у відповідній частині. При цьому, оскаржуючи в судовому порядку розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.01.2024 № 2-р та залучаючи Мінветеранів в якості третьої особи у відповідній адміністративній справі, як орендаря спірних приміщень, позивач знає про відсутність підстав для набуття ним приміщень у власність, що виклює добросовісність володіння таким майном. Таким чином, третя особа-2 просила у задоволенні даного позову відмовити.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частин 1, 3, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, де, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Така правова позиція підтримується Касаційним господарським судом у постановах від 16.01.2020 у справі № 916/455/19, від 02.08.2019 у справах № 915/962/18 і № 915/945/18, від 09.07.2019 у справі № 920/999/16, від 11.09.2019 у справах № 922/1574/17 і 917/2156/17.

Позивач, обґрунтовуючи добросовісне володіння майном (приміщеннями третього поверху в будівлі по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві загальною площею 742,4 кв.м) посилався на те, що починаючи з 1997 року він відкрито та безперервно користується вищевказаним майном, здійснює відповідні його поліпшення.

Факт користування позивачем спірними приміщення з 1997 року учасниками справи не заперечується, а у межах справи № 910/8622/16 за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Державного концерну «Ядерне паливо» до Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» про усунення перешкод у користуванні об`єктами нерухомого майна, було встановлено відповідні обставини щодо укладення позивачем ряду договорів на відшкодування витрат балансоутримувачів.

Крім того, в підтвердження обставин поводження зі спірними приміщеннями як власник, позивачем надано в матеріали справи відповідні докази здійснення у період з 2005 року ремонту у цих приміщеннях, закупівлі різного обладнання тощо, а саме: договори підряду, надання послуг, договори поставки, рахунки, акти виконаних робіт, накладні тощо. Крім того, позивачем у займаних ним приміщеннях неодноразово проводились публічні заходи, на підтвердження чого надано «Перелік окремих заходів, що проводились в залі засідань УСПП (м. Київ, вул. Хрещатик, 34, 3-й поверх).

Водночас, вказані приміщення належать до державної власності, що позивачем не заперечується.

Правові основи управління об`єктами державної власності визначено Законом України «Про управління об`єктами державної власності».

Статтею 1 названого Закону визначено, що управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» об`єктами управління державної власності є: майно, яке передане казенним підприємствам, державним некомерційним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об`єднанням; корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави); державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; державне майно, передане в оренду, лізинг; державне майно, передане та/або створене (збудоване) на підставі договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (у тому числі концесійного договору); державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук; безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду; державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» суб`єктами управління об`єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи; Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації, державне підприємство, установа, організація або господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого належить державі або іншому господарському товариству, 100 відсотків акцій (часток) якого належать державі; Національна академія наук України, галузеві академії наук.

Пунктом 16 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань здійснюють управління державним майном, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі корпоратизації або перетворення державних підприємств у акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі яких належать державі, приймають рішення про подальше використання цього майна (крім матеріальних носіїв секретної інформації), у тому числі об`єктів, що не підлягають приватизації.

Так, спірне майно перебувало в оперативному управлінні Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997 № 581-р.

Слід зазначити, що на момент виникнення спірних правовідносин (1997 рік) порядок оренди державного і комунального майна врегульовувався положеннями Закону України «Про оренду державного і комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-ХІІ, який не містив приписів щодо заборони безоплатного користування державним майном.

Так, до січня 2024 року держава визнавала позивача користувачем спірного нерухомого майна, а відшкодування витрат здійснювалося востаннє на підставі договору № 8 від 31.05.2019 на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг в адміністративному будинку, укладеного позивачем із Державним концерном «Ядерне паливо».

Однак, у зв`язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України розпорядження від 03.01.2024 № 2-р, позивач втратив правові підстави для користування, зокрема, спірними приміщеннями третього поверху у будинку за адресою: вул. Хрещатик, 34, м. Київ.

Із матеріалів справи вбачається, що у лютому 2024 року позивач звертався до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву із листом від 05.02.2024 № 010юр-1-46 (том 5, а.с. 277), у якому відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» № 157-ІХ (зі змінами) повідомив про зацікавленість щодо укладання договору оренди державного нерухомого майна площею 742,4 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 34, м. Київ, на 3 поверсі, з метою розміщення Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» строком на 5 років. Втім, Управлінням адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України не було погоджено передачу в оренду вказаного приміщення та розгляд відповідної заяви Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» припинено.

У березні 2024 року Всеукраїнська громадська організація «Український союз промисловців і підприємців» звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України про визнання укладеною додаткової угоди до Договору №8 на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг в адміністративному будинку за адресою м. Київ, вул. Хрещатик 34 від 31.05.2019 в запропонованій позивачем редакції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 у справі № 910/3707/24, яке набрало законної сили 16.12.2024, у задоволенні вищезазначеного позову Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» відмовлено.

Пізніше розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 720-р «Про розміщення Міністерства у справах ветеранів» вирішено розмістити Міністерство у справах ветеранів на умовах оренди в приміщеннях загальною площею 2682,1 кв. метра (робоча площа 2021,4 кв. метра) на другому (кімнати № 10, 11), третьому (кімнати № 2, 4, 7-20, 29-34), п`ятому (кімнати № 2-4, 7-20, 22-24, 33-35), шостому (кімнати № 2-4, 6, 7, 9-25, 27-30, 39-41) та на сьомому (кімнати № 13-31, 46, 47) поверхах будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 296/6949/17, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Беручи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку, що у даному випадку спірні приміщення третього поверху в будинку по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві завжди перебували та перебувають у власності держави, що, позивачем у позові підтверджується. Саме по волі власника цього майна позивач користувався ним з 1997 року на умовах відшкодування фактичних витрат його балансоутримувачам на підставі відповідних договорів.

Відтак, зважаючи на те, що позивач користувався спірним майном на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997 № 581-р та ряду укладених договорів про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання приміщень та комунальних послуг, тобто, за наявності визначених підстав для відповідного володіння майном, таке володіння не може вважатися безтитульним. При цьому, те, що позивачем не було укладено жодних договорів оренди відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997 № 581-р, жодним чином не спростовує того, що у позивача були визначені підстави для такого володіння.

Доводи позивача про те, що він володів та поводився зі спірними приміщеннями як власник суд визнає неспроможними, оскільки протягом усього часу користування позивач був обізнаний із наявністю у цих приміщень власника. Більше того, здійснивши аналіз наявних в матеріалах справи доказів та встановлених судами у справах № 910/8622/16 та № 910/3707/24 обставин, суд дійшов висновку, що позивач взагалі не претендував на те, щоб набути у власність спірні приміщення, а був зацікавлений лише у користуванні ними. Такі висновки суду підкріплюються листом позивача до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 05.02.2024 № 010юр-1-46 щодо пропозиції укладення договору оренди державного нерухомого майна після того, як відповідним розпорядженням Кабінету Міністрів України позивача було позбавлено можливості користування нерухомим майном на умовах відшкодування фактичних витрат.

Відтак, встановлені судом обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач такого принципу добросовісності не дотримався, оскільки заявлені ним за даним позовом вимоги суперечать його попередній поведінці, а саме, наміру лише користуватися спірними приміщеннями, які перебувають у власності держави.

При цьому, судом не враховуються надані позивачем докази на підтвердження здійснення поліпшень спірного майна, проведення у ньому ремонтних робіт, якими останній обґрунтовує своє поводження із цим майном як власник, оскільки, витрати на такі роботи/поліпшення відповідно до укладених із балансоутримувачами договорів були частиною тих фактичних витрат, які повинен був нести позивач у зв`язку з користуванням ним приміщеннями.

Суд зазначає, що власник спірного майна - держава в особі органу управління ніколи не відмовлялась від права власності на спірне нерухоме майно, будь-яких нормативних актів, які б передбачали вибуття спірного майна з державної власності, судом не виявлено, що виключає можливість набуття позивачем визначених ним приміщень у власність за набувальною давністю.

Посилання позивача на практику відчуження державою приміщень у будівлі за адресою: вул. Хрещатик, 34 у м. Києві, судом також не беруться до уваги, оскільки ЗАТ «Мішелін Проперті Україна» було придбано приміщення площею 107,9 кв.м. у вказаному будинку за договором купівлі-продажу в порядку приватизації державного майна. Водночас, судом не встановлено, що спірне майно було віднесено до переліку об`єктів приватизації.

Також судом не беруться до уваги посилання позивача на судову практику щодо визнання права власності на нежитлову будівлю за набувальною давністю щодо державного майна у справі № 910/23414/16, оскільки в межах вказаної справи було встановлено відсутність будь-якої власності на майно, предметом спору у цій справі була безхазяйна річ. Таким чином, зазначена судова справа № 910/23414/16 не є релевантною до даної справи, адже у даному випадку чітко визначено власника спірного майна.

В свою чергу, відповідно до прийнятого 03.10.2019 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX, забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку (ч. 2 ст. 9).

Так, Кабінет Міністрів України, як суб`єкт управління спірним державним майном, реалізовуючи свої повноваження як власника щодо державного майна, розмістив Міністерство у справах ветеранів України у спірних нежитлових приміщеннях, які перебувають у державній власності та належать до сфери управління відповідача-2 і закріплені на праві господарського відання за відповідачем-1.

Водночас, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву, який відповідно до законодавства є орендодавцем нерухомого майна, яке перебуває у державній власності, на відповідній території, із Міністерством у справах ветеранів України укладено договір оренди № 9720 нерухомого майна, що належить до державної власності від 23.08.2024, за яким Міністерству у справах ветеранів передано у строкове платне користування державне майно, зокрема, нежитлові приміщення загальною площею 2682,1 кв.м. на другому, третьому, п`ятому, шостому та на сьомому поверхах 7-поверхової будівлі за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 34. При цьому, вказаний договір не оспорюється позивачем, а також не є таким, що визнаний недійсним у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Суд звертається до правової позиції, наведеної у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Суд, враховуючи встановлені при розгляді даної справи обставини, судову практику та чинне законодавство, дійшов висновку, що підстави для застосування ст. 344 Цивільного кодексу України та задоволення позову Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» про визнання права власності на майно за набувальною давністю відсутні, оскільки позивачем не доведено перед судом сукупності умов, наявність яких передбачає набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю, а саме: відкритість, добросовісність та безтитульність володіння належним державі нерухомим майном (приміщеннями третього поверху у будівлі за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 34, загальною площею 742,4 кв.м).

Суд зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Отже, враховуючи приписи ч. 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, а саме, те що суд повинен надати оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у матеріалах справи, а також принцип змагальності сторін, суд вважає, що в задоволенні даного позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 27.01.2025.

Суддя Т. Ю. Трофименко