ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2025 р. Справа№ 911/1704/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Коробенка Г.П.

секретар судового засідання: Романенко К.О.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 21.01.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

на рішення Господарського суду Київської області

від 08.10.2024 (повний текст складено 24.10.2024)

у справі № 911/1704/24 (суддя А.Ф. Черногуз)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛТК Електрум»

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

про про стягнення 408 043, 80 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛТК Електрум» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про стягнення 408 043, 80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем сплачено понад визначену в двосторонньому договорі №20/21-276-РДД від 11.10.2021 купівлі-продажу електричної енергії та до додатку №1 до вказаного двостороннього договору ціну, внаслідок чого відповідач зберіг у себе майно - грошові кошти, у сумі 406 740, 00 грн, які відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати позивачу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.10.2024 у справі №911/1704/24 позов задоволено.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛТК Електрум» 406 740, 00 грн основної суми боргу, 1 303, 80 грн трьох відсотків річних та 4 896, 53 грн витрат зі сплати судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а у випадку, якщо суд дійде до висновку про обґрунтованість вимог позивача, просить суд зменшити розмір стягнення 3% річних на 99%, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення було прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував умови пункту 4.2. двостороннього договору купівлі-продажу електричної енергії №20/21-276-РДД від 11.10.2021 та вимоги статті 693 Цивільного кодексу України та дійшов неправильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Узагальнені доводи письмових пояснень на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав письмові пояснення, у яких просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості останнього.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 11.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛТК Електрум» (покупець) та Публічним акціонерним товариством «Центренерго» (продавець) укладено двосторонній договір №20/21-276-РДД купівлі-продажу електричної енергії (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого предметом договору є електрична енергія в обсягах та за ціною, що визначаються за результатами аукціону з продажу електричної енергії за двосторонніми договорами на підставі відповідного аукціонного свідоцтва та на умовах, що визначені у цьому договорі.

Умовами договору сторони передбачили таке.

Продавець зобов`язується відпустити електричну енергію в об`єднану енергосистему України, а покупець відібрати електричну енергію з об`єднаної енергосистеми України згідно графіку відпуску/відбору електричної енергії, визначеного у додатку №1. У разі зменшення оплаченого обсягу відпуску/відбору електричної енергії та за відсутності обґрунтованих претензій до покупця по будь-яким договірним зобов`язанням між сторонами, продавець зобов`язується повернути суму переплати покупцю протягом 7-ми (семи) банківських днів з дати отримання обґрунтованої письмової вимоги про таке від Покупця (пункт 2.1.).

Продавець та покупець зобов`язуються своєчасно у відповідності до правил ринку здійснити реєстрацію узгоджених з урахуванням п. 2.1 обсягів електричної енергії на електронній платформі оператора системи передач, згідно графіків у додатку №1 (пункт 2.4.).

Не пізніше 3-х робочих днів місяця, наступного за місяцем купівлі-продажу електроенергії, продавець зобов`язується направити покупцю підписані та скріплені печаткою продавця два примірники акту купівлі-продажу електроенергії, у яких зазначаються обсяги відпуску/відбору електричної енергії відповідно до зареєстрованих обсягів електричної енергії на електронній платформі оператора системи передач. Покупець не пізніше 2-х робочих днів, наступних за днем отримання актів, зобов`язується направити продавцю один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або направити в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту (пункт 2.6.).

Ціна на електричну енергію, яка підлягає продажу, та загальна вартість договору визначаються у додатку №1 за результатами аукціону з продажу електричної енергії за двосторонніми договорами на підставі відповідного аукціонного свідоцтва (пункт 3.1.).

Оплата за електричну енергію проводиться покупцем грошовими коштами у національній валюті України на розрахунковий рахунок продавця, зазначений у розділі 10 цього договору, шляхом перерахування грошових коштів не пізніше ніж за 2 (два) банківських дні до початку періоду відпуску/відбору електричної енергії у розмірі не меншому, ніж вартість електричної енергії, що підлягає відпуску/відбору в цілому за такий етап пункт 3.2.).

Період відпуску/відбору складається з 6 етапів та становить з 01.11.2021 року до 30.11.2021 року включно (пункт 3.3.).

У разі невиконання продавцем зобов`язань щодо відпуску обсягів електричної енергії, за умови відсутності у покупця заборгованості за цим договором, продавець зобов`язується повернути, у термін 7-ми банківських днів після отримання продавцем обґрунтованої вимоги у письмовій формі, на поточний рахунок покупця, зазначений у розділі 10 даного договору, грошові кошти, сплачені покупцем на користь продавця, за обсяг електричної енергії у відповідному періоді відпуску/відбору. У випадку невиконання продавцем свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів сплачених покупцем у встановлений строк, продавець сплачує покупцю неустойку за кожен день прострочення, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується неустойка, від суми неповернутого/несвоєчасно повернутих покупцю грошових коштів (пункт 4.2.).

Додатками до цього договору є додаток №1 «Графік відпуску/відбору електричної енергії»; додаток №2 «Інформація про частку кожного джерела енергії, використаного для виробництва електричної енергії» (пункт 9.1.).

Додатком №1 до двостороннього договору купівлі-продажу електричної енергії №20/21-276-РДД від 11.10.2021 сторони погодили графік відпуску/відбору електричної енергії на період з 01.11.2021 по 30.11.2021 обсягом 960 МВт*год на загальну вартість електроенергії (з акцизним податком та з ПДВ) 3 629 376, 00 грн.

Листом №24/3279 від 19.10.2021 відповідач підтвердив отримання від ТБ «Українська енергетична біржа» гарантійного внеску за договором №20/21-276-РДД від 11.10.2021 в розмірі 432 000, 00 грн, які згідно з п. 3.4. договору зараховуються продавцем як оплата (часткова оплата) електричної енергії за останній етап періоду відпуску/відбору згідно цього договору.

Позивач надав перелік платіжних доручень, відповідно до яких на рахунок відповідача здійснювалися грошові перекази:

№3297 від 20.10.2021 в розмірі 86 400, 00 грн;

№3344 від 28.10.2021 в розмірі 604 896, 00 грн в якості оплати за електроенергію за період з 01 по 05 листопада 2021 року;

№3379 від 03.11.2021 в розмірі 604 896, 00 грн в якості оплати за електроенергію за період з 06 по 10 листопада 2021 року;

№3398 від 08.11.2021 в розмірі 604 896, 00 грн в якості оплати за електроенергію за період з 10 по 15 листопада 2021 року;

№3426 від 12.11.2021 в розмірі 604 896, 00 грн в якості оплати за електроенергію за період з 16 по 20 листопада 2021 року;

№3459 від 18.11.2021 в розмірі 604 896, 00 грн в якості оплати за електроенергію за період з 21 по 25 листопада 2021 року;

№3473 від 22.11.2021 в розмірі 604 896, 00 грн в якості оплати за електроенергію за період з 26 по 30 листопада 2021 року.

Листом вих. №619 від 24.11.2021 позивач звернувся до відповідача з проханням в платіжному дорученні №3473 від 22.11.2021 вважати правильним призначення платежу: «оплата за ел/енергію за період з 26 по 30 листопада 2021 року, по договору №20/21-276-РДД від 11.10.2021 в сумі 493 236, 00 грн в т.ч. ПДВ 20% - 82 206 грн 00 коп; оплата за ел/енергію грудня 2021 року, по договору №20/21-224-РДД від 15.09.2021 в сумі 111 660 грн. в т.ч. ПДВ 20% - 18 610 грн. 00 коп.»

Як вказує позивач, на виконання договору №20/21-276-РДД від 11.10.2021, за період з 12.10.2021 по 30.11.2021 позивачем було сплачено на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 4 036 116, 00 грн, що на 406 740, 00 грн більше ніж було погоджено договором та додатком №1 до двостороннього договору купівлі-продажу електричної енергії №20/21-276-РДД від 11.10.2021.

Сторонами 30.11.2021 було підписано акт купівлі-продажу електричної енергії за листопад 2021 року, відповідно до якого на виконання договору №20/21-276-РДД від 11.10.2021 продавець відпустив, а покупець відібрав електричну енергію в період з 01 листопада 2021 року по 30 листопада 2021 року обсягом 960 МВт*год на загальну вартість електроенергії (з ПДВ) 3 629 376, 00 грн.

Тому, за твердженнями позивача, переплата за договором та додатком №1 до двостороннього договору купівлі-продажу електричної енергії №20/21-276-РДД від 11.10.2021 складає 406 740, 00 грн.

02.05.2024 позивачем на адресу відповідача була направлена письмова претензія з викладом стислого змісту порушених зобов`язань і вимогою про повернення надмірно сплачених коштів протягом 7-ми банківських днів з моменту отримання претензії.

Як вказано позивачем, з метою зафіксувати не лише факт направлення відповідачу та отримання ним листа із зазначеною претензією, але ще й зміст вкладення до такого листа, на адресу відповідача цю претензію було направлено листом Укрпошта-Стандарт трек-номер 320 з описом вкладення. Зазначений лист був отриманий відповідачем 07.05.2024, що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта», до суду надана відповідна роздруківка щодо відстеження відправлення №320. Отже на думку позивача, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про необхідність виконання його зобов`язань у повному обсязі. Таким чином, останнім сьомим банківським днем, для повернення коштів є 16.05.2024, проте, претензія була повністю проігнорована відповідачем, відповідь на претензію не надана, а кошти - не повернуті.

Таким чином, перераховані позивачем на користь відповідача грошові кошти в сумі 406 740, 00 грн є набутими продавцем без достатньої правової підстави. На думку позивача, сплачені ним понад визначену в двосторонньому договорі №20/21-276-РДД від 11.10.2021 та додатку №1 до двостороннього договору купівлі-продажу електричної енергії №20/21-276-РДД від 11.10.2021 ціну (3 629 376, 00 грн), грошові кошти в сумі 406 740, 00 грн підлягають поверненню з визначених у ст. 1212 ЦК України підстав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи зі змісту статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 663 Цивільного кодексу України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписами частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред`явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Судом встановлено, що позивач сплатив на рахунок відповідача 4 036 116, 00 грн, у той час як додатком №1 до двостороннього договору купівлі-продажу електричної енергії №20/21-276-РДД від 11.10.2021 сторони погодили графік відпуску/відбору електричної енергії на період з 01.11.2021 по 30.11.2021 обсягом 960 МВт*год на загальну вартість 3 629 376, 00 грн.

Тобто залишок надмірно сплачених позивачем коштів становить 406 740, 00 грн.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Кондикційні зобов`язання (зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави) виникають за наявності одночасно таких умов: (1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); (2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб із метою виникнення у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. (Аналогічний висновок у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-3090цс15).

У постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №910/9665/17 сформовано висновок про те, що вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття чи збереження майна однією особою за рахунок іншої.

Як встановлено судом, укладеним між сторонами договором та графіком відпуску/відбору електричної енергії (додаток до договору) сторони узгодили поставку за договором 960 МВт.*год електричної енергії, вартість якої становить 3 629 376, 00 грн з ПДВ. Матеріалами справи підтверджено, що продавець відпустив, а покупець відібрав електричну енергію в період з 01.11.2021 по 30.11.2021 обсягом 960 МВт*год вартістю з ПДВ 3 629 376, 00 грн.

В своїй апеляційній скарзі, позивач зазначає, що положеннями п. 4.2. договору передбачено, що у разі невиконання продавцем зобов`язань щодо відпуску обсягів електричної енергії, за умови відсутності у покупця заборгованості за цим договором, продавець зобов`язується повернути, у термін 7-ми банківських днів після отримання продавцем обґрунтованої вимоги у письмовій формі, на поточний рахунок покупця, зазначений у розділі 10 даного договору, грошові кошти, сплачені покупцем на користь продавця, за обсяг електричної енергії у відповідному періоді відпуску/відбору. У випадку невиконання продавцем свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів сплачених покупцем у встановлений строк, продавець сплачує покупцю неустойку за кожен день прострочення, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується неустойка, від суми неповернутого/несвоєчасно повернутих покупцю грошових коштів.

Згідно з додатком № 1 до двостороннього договору купівлі-продажу електричної енергії №20/21-276-РДД від 11.10.2021 сторони погодили графік відпуску/відбору електричної енергії на період з 01.11.2021 по 30.11.2021 обсягом 960 МВт*год на загальну вартість електроенергії (з акцизним податком та з ПДВ) - 3 629 376, 00 грн.

Так, відповідач стверджує, що відповідно до п. 2 акту купівлі-продажу електричної енергії за листопад 2021 року від 30.11.2021, сторони не мають претензій щодо відпущеної за цим актом електричної енергії.

На думку відповідача, останнім виконано свої зобов`язання по двосторонньому договору купівлі-продажу електричної енергії №20/21-276-РДД від 11.10.2021, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛТК Електрум» відповідно не мало жодних претензій до Публічного акціонерного товариства «Центренерго».

Разом з цим, 02.05.2024 позивачем на адресу відповідача була направлена письмова претензія з викладом стислого змісту порушених зобов`язань і вимогою про повернення надмірно сплачених коштів протягом 7-ми банківських днів з моменту отримання претензії, однак дана претензія була проігнорована відповідачем.

Відтак, відповідачем безпідставно набуті кошти, помилково перераховані позивачем, та мали бути повернуті останньому, оскільки позивач у порядку визначеному частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України звертався до відповідача з претензією (вимогою), в якій просив повернути кошти у розмірі 406 740, 00 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позивачу надмірно сплачених грошових коштів в сумі 406 740, 00 грн у повному розмірі відповідно до положень статті 1212 ЦК України.

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Норма статті 625 Цивільного кодексу України конкретизує визначений у ст. 536 Цивільного кодексу України обов`язок боржника сплачувати проценти за незаконне користування чужими грошовими коштами.

Слід зазначити, що формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку суми процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом з цим, відповідач зазначає, що Публічне акціонерне товариство «Центренерго» належить до державного сектора економіки України і є єдиною державною енергогенеруючою компанією в Україні, до складу якої входять три теплові електростанції. Внаслідок військової агресії російської федерації, ракетних атак, відповідачем втрачено 100% генерації електричної енергії, а відповідно до звіту про фінансові результати за 2023 рік валовий збиток товариства становить 910 378 000, 00 грн. Відповідач несе значні витрати та виконання функцій безпосередньої обороноздатності держави, а також докладаються значні зусилля для збереження життя людей та зміцнення обороноздатності держави, а тому несе значні витрати для виконання таких завдань за відсутності доходу від здійснення своєї основної діяльності, відтак просить зменшити розмір 3% річних на 99%.

З аналізу частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України слідує, що право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 303, 80 грн. трьох процентів річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, перевіреного судом.

Колегія суддів вважає даний висновок суд першої інстанції законним та обґрунтованим.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2024 у справі №911/1704/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2024 у справі №911/1704/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2024 у справі №911/1704/24 залишити без змін.

Матеріали справи №911/1704/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 23.01.2025.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Г.П. Коробенко