ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/4048/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця" (, 03680, м. Київ, вул. Єжі Гедройця, 5) в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (, 65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Карагяур Лариси Григорівни (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

про стягнення 113168,72 грн.

Позивач Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця Карагяур Лариси Григорівни про стягнення 113168,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про компенсацію сплати земельного податку сторонніми особами за фактичне використання земельної ділянки Акціонерного товариства "Українська залізниця" на ділянках, що не мають кадастрових номерів, від 14.06.2021 №ОД/НКМ-21-369д-НЮ в частині повної та своєчасної оплати земельного податку.

Ухвалою від 23.09.2024 позовну заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

23.10.2024 позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої останній просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані зі сплатою позивачем земельного податку за 2023-2024 роки на загальну суму 20733,98 грн.

Ухвалою суду від 29.11.2024 відмовлено у прийнятті до розгляду та повернуто Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" заяву про збільшення позовних вимог у справі №916/4048/24.

22.10.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 29.11.2024 поновлено Фізичній особі-підприємцю Карагяур Ларисі Григорівні строк для подання відзиву на позовну заяву та прийнято відзив до розгляду.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судом було здійснено розгляд справи поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, впродовж розумного строку.

У відповідності до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Затоківською селищною радою Ради народних депутатів Одеської області був виданий Одеській залізниці Державний акт про право постійного користування земельною ділянкою площею 50,68 га, розташованої в Одеській області Лиманський район, смт.Затока, м.Білгород-Дністровський в межах Затоківської селищної ради.

Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200, 21.10.2015 утворено шляхом злиття підприємств залізничого транспорту Акціонерне товариство "Українська залізниця", яке є правонаступником ДП "Одеська залізниця".

Згідно Зведеного переліку земельних ділянок Одеської залізниці, затвердженого 18.08.2015 Міністерством інфраструктури України, майнове право користування вищевказаною земельною ділянкою внесено до статутного капіталу АТ "Українська залізниця".

14.06.2021 між АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" (далі - товариство) та Фізичною особою-підприємцем Карагяур Ларисою Григорівною (далі - платник) був укладений договір про компенсацію сплати земельного податку сторонніми особами за користування землею Акціонерного товариства "Українська залізниця" на ділянках, що не мають кадастрових номерів (далі - договір).

За умовами п. 1.1. договору, платник зобов`язується на умовах та на підставі цього договору компенсувати (відшкодувати) товариству витрати, пов`язані зі сплатою товариством земельного податку за земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні АТ "Укрзалізниця" на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ОД № 003996 від 10.03.1999, та яку платник використовує з метою проходу та проїзду, а також тимчасового відстою транспортних засобів для технічних потреб без права забудови.

Згідно з п. 1.2. договору, земельна ділянка розташована на території смт. Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеської області, в районі платформи Сонячна за прив`язкою 59км пк9 (58км + 987м) - 60км пк1(59км + 157м) перегону Кароліна-Бугаз - Бугаз.

Відповідно до п. 1.3. договору, загальна площа земельної ділянки складає 0,2047 га згідно з технічним звітом з виконання топографо-геодезичних робіт при здійсненні землеустрою земельної ділянки.

За умовами пунктів 2.1.-2.3. договору, розрахунки за цим договором здійснюються у національній валюті України. Розмір плати, яку сплачує платник на користь товариства, складає - 57599 грн. 14 коп. з ПДВ за 2021 рік. Оплата здійснюється у безготівковому порядку шляхом перерахування 100% річної передоплати на поточний рахунок товариства, що вказаний у розділі договору "Місцезнаходження та реквізити Сторін", протягом 30-ти днів з моменту виставлення платнику рахунку-фактури товариством в особі виробничого підрозділу Регіональної філії "Одеська залізниця" служби колії "Одеська дистанція захисних лісонасаджень".

Згідно з п. 3.3.1. договору, платник зобов`язаний в обумовлені цим договором строки у повному обсязі виконати грошове зобов`язання.

Відповідно до п. 4.1.-4.4. договору, невиконання або неналежне виконання умов даного договору платником є порушенням зобов`язання за цим договором. За порушення виконання зобов`язання за цим договором платник несе відповідальність відповідно до цього договору та вимог чинного законодавства України. За несвоєчасне виконання (порушення) грошового зобов`язання за цим договором платнику нараховується пеня від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочки. За прострочення оплати платежу платник сплачує пеню за кожен день починаючи з дня прострочення. Нарахування пені за порушенням платником строків оплати, встановлених п. 2.3 договору, припиняється з наступного дня після закінчення 24 місяців з моменту настання прострочення.

За умовами п. 5.1. договору, усі зміни та доповнення до цього договору вносяться сторонами шляхом підписання додаткових угод, які є його невід`ємною частиною та мають юридичну силу, якщо вони підписані уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до розділу 6, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021. Закінчення строку дії цього договору: якщо жодна із сторін не звернеться письмово за тридцять календарних днів до закінчення строку дії договору із пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то договір вважається пролонгованим на тих же умовах строком на рік. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, якщо такі мали місце під час дії цього договору.

Відповідно до п. 8.2., 8.4. договору, сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 10-ти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі, з подальшим наданням підтверджуючих документів. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або країни, на території якої мали місце такі обставини.

У п. 11.5. договору сторони передбачили, що листування між ними здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (кореспонденції) іншій стороні на її адресу, що визначена у розділі договору "Місцезнаходження та реквізити Сторін". Підтвердженням факту відправлення або отримання повідомлення (кореспонденції) є поштова квитанція або інший поштовий документ, який підтверджує факт відправки або вручення (отримання) такого повідомлення. Листування між сторонами цього договору також може здійснюватися засобами електронної пошти, яка зазначена у розділі договору "Місцезнаходження та реквізити Сторін". При цьому сторони керуються вимогами Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто сторона - адресат повідомлення має в обов`язковому порядку надати підтвердження факту одержання нею такого повідомлення. Таке підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження. У разі ненадходження до сторони - відправника підтвердження про факт одержання цього електронного документа, вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень, підписи скріплені печатками.

Додатком № 1 до договору є Технічний звіт з виконання топографо-геодезичних робіт при здійсненні землеустрою земельної ділянки, яка розташована за адресою: смт. Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеська область.

27.12.2022 між АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" (далі - товариство) та Фізичною особою-підприємцем Карагяур Ларисою Григорівною (далі - платник) укладено додаткову угоду № 1, в якій сторони дійшли згоди внести зміни до пунктів 2.2., 2.4. та 6.2. договору від 14.06.2021 № ОД/ПКМ-21-369дНЮ.

Зокрема, пункт 2.2. договору сторони погодили доповнити абзацом наступного змісту: "Розмір плати, яку сплачує платник на користь товариства складає 63358,91 грн., в т.ч. ПДВ 10559,82 грн. за 2022 рік".

Пункти 2.4. та 6.2. договору сторони договору погодили викласти у наступній редакції: "2.4. При формуванні платіжного доручення Платником в обов`язковому порядку заповнюється поле "Призначення платежу" наступним чином: "191; Договір № ОД/НКМ-21-369дНЮ; Карагяур Л.Г.; у т.ч. ПДВ".

"6.2. Закінчення строку дії цього договору: якщо жодна із сторін не звернеться письмово за тридцять календарних днів до закінчення строку дії договору із пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то договір вважається пролонгованим на тих же умовах строком на кожний наступний рік".

06.03.2023 між АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" (далі - товариство) та Фізичною особою-підприємцем Карагяур Ларисою Григорівною (далі - платник) укладено додаткову угоду № 2, в якій сторони дійшли згоди внести зміни до пункту 2.3. договору, виклавши його в наступній редакції: "2.3. Сума плати, яку сплачує платник на користь товариства, дорівнює сумі земельного податку за зазначену земельну ділянку (з урахуванням податку на додану вартість) і обчислюється відповідно до вимог Податкового кодексу України на підставі: нормативної грошової оцінки земельної ділянки; коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки; ставки плати за землю, яка встановлюється органами місцевого самоврядування.

Кожного наступного року товариство обчислює суму компенсації, яка підлягає сплаті у розрахунковому році, та у разі зміни суми земельного податку виставляє платнику рахунок-фактуру протягом 30-ти календарних днів з моменту настання таких змін.

Оплата здійснюється у безготівковому порядку шляхом перерахування 100% річної плати на поточний рахунок товариства, що вказаний у розділі договору "Місцезнаходження та реквізити Сторін" протягом тридцяти календарних днів з дати виставлення платнику рахунку- фактури. У разі, якщо рахунок-фактуру не було виставлено через відсутність зміни суми компенсації, платник зобов`язаний здійснити оплату не пізніше 1 листопада розрахункового року. У разі, якщо платник не отримав рахунок-фактуру протягом 9 (дев`яти) місяців розрахункового року, він зобов`язаний у будь-який спосіб (засобами поштового, телефонного, електронного зв`язку тощо) повідомити про це товариство в особі служби з управління майновими і земельними ресурсами та вжити всіх можливих заходів для отримання інформації щодо суми грошового зобов`язання, яка підлягає сплаті у розрахунковому році".

Сторони в цій додатковій угоді погодили викласти п. 4.3 договору в наступній редакції: "4.3. За несвоєчасне виконання (порушення) грошового зобов`язання за цим договором платнику нараховується пеня від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення".

Також, сторони погодили викласти п. 6.2. договору у наступній редакції: "6.2. Закінчення строку дії цього договору: якщо жодна із сторін не звернеться письмово за тридцять календарних днів до закінчення строку дії договору із пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то договір вважається пролонгованим на тих же умовах строком на кожний наступний рік. При цьому сума договору на кожний наступний рік визначається згідно п. 2.3".

Додаткові угоди №1 та №2 підписані сторонами без будь-яких зауважень та є невід`ємними частинами договору.

Як вбачається з наявних у справі податкових декларацій та платіжних доручень, поданих позивачем, всього позивачем був сплачений земельний податок за земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні відповідно до Державного акту, площею 494120,00 кв. м, яка знаходиться в Одеській області Лиманський район, смт. Затока, м. Білгород-Дністровський у межах Затоківської селищної ради, в загальній сумі 12745034,81 грн.

При цьому, сума компенсації за 2022 рік в розмірі 63358,91 грн. з ПДВ була погоджена сторонами шляхом укладення додаткової угоди № 1.

Також, як стверджує позивач, необхідність включення до бази оподаткування ПДВ коштів, отриманих у вигляді компенсації понесених витрат зі сплати земельного податку, підтверджена індивідуальною податковою консультацією ДПС України від 25.02.2021 №714/ІПК/99-00-21-03- 02-06.

Для здійснення оплати суми компенсації земельного податку позивачем було виставлено рахунок від 21.11.2022 №98/191, який направлено відповідачу засобами поштового зв`язку 22.11.2022.

Разом з тим, заборгованість зі сплати компенсації земельного податку в сумі 63358,91 грн. відповідачем не погашена, що зумовило нарахування 3% річних, збитків від інфляції та пені з огляду на прострочення виконання відповідачем існуючого грошового зобов`язання, і звернення позивача до суду із даним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що сума компенсації земельного податку за кожен рік використання земельної ділянки направлялась відповідачу у вигляді рахунків, у зв`язку з чим неможливо вести мову про погодження сторонами конкретного розміру відповідного за договором платежу.

Також відповідач зазначає, що вона здійснювала господарську діяльність із надання в оренду власного чи орендованого майна, діяльність засобів тимчасового розміщення, а саме майна ТОВ "Заря" за адресою м.Білгород-Дністровський, смт.Затока, вул. Лазурна, буд. 76. 26.07.2022 представниками збройних сил російської федерації було здійснено ракетний обстріл території, на якій веде свою діяльність ФОП Карагяур Л.Г., та завдано їй майнової шкоди. У зв`язку із триваючим характером збройної агресії російської федерації та постійними обстрілами території розташування бази відпочинку "Заря", подальше здійснення господарської діяльності Фізичною особою-підприємцем Карагяур Л.Г. є неможливим, земельна ділянка за договором про компенсацію сплати земельного податку сторонніми особами за фактичне використання земельної ділянки Акціонерного товариства "Українська залізниця" на ділянках, що не мають кадастрових номерів №ОД/НКМ-21-369дНЮ, не використовується, а ФОП Карагяур Л.Г. не здійснює жодної господарської діяльності, що підтверджується банківськими довідками. Про це Фізична особа-підприємець сповістила позивача шляхом направлення листа №01-22 від 08.12.2022 року, надавши також копію постанови про залучення представника потерпілого від 04.08.2022 та копію Витягу з ЄРДР від 26.07.2022.

Окрім того, відповідач наполягає, що позивачем безпідставно виставлено рахунок на оплату компенсації сплати земельного податку з урахуванням ПДВ, оскільки правові підстави для включення сум компенсації земельного податку до бази оподаткування ПДВ відсутні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом, 14.06.2021 між АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" та Фізичною особою-підприємцем Карагяур Ларисою Григорівною був укладений договір про компенсацію сплати земельного податку сторонніми особами за користування землею Акціонерного товариства "Українська залізниця" на ділянках, що не мають кадастрових номерів, за умовами якого платник зобов`язується на умовах та на підставі цього договору компенсувати (відшкодувати) товариству витрати, пов`язані зі сплатою товариством земельного податку за земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні АТ "Укрзалізниця" на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ОД № 003996 від 10.03.1999, та яку платник використовує з метою проходу та проїзду, а також тимчасового відстою транспортних засобів для технічних потреб без права забудови.

За умовами пунктів 2.1.-2.3. договору, розрахунки за цим договором здійснюються у національній валюті України. Розмір плати, яку сплачує платник на користь товариства, складає - 57599 грн. 14 коп. з ПДВ за 2021 рік. Оплата здійснюється у безготівковому порядку шляхом перерахування 100% річної передоплати на поточний рахунок товариства, що вказаний у розділі договору "Місцезнаходження та реквізити Сторін", протягом 30-ти днів з моменту виставлення платнику рахунку-фактури товариством в особі виробничого підрозділу Регіональної філії "Одеська залізниця" служби колії "Одеська дистанція захисних лісонасаджень".

27.12.2022 між АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" та Фізичною особою-підприємцем Карагяур Ларисою Григорівною укладено додаткову угоду №1, в якій сторони дійшли згоди внести зміни до пунктів 2.2., 2.4. та 6.2. договору від 14.06.2021 № ОД/ПКМ-21-369дНЮ.

Зокрема, пункт 2.2. договору сторони погодили доповнити абзацом наступного змісту: "Розмір плати, яку сплачує платник на користь товариства, складає 63358,91 грн., в т.ч. ПДВ 10559,82 грн. за 2022 рік".

Пункти 2.4. та 6.2. договору сторони договору погодили викласти у наступній редакції: "2.4. При формуванні платіжного доручення Платником в обов`язковому порядку заповнюється поле "Призначення платежу" наступним чином: "191; Договір № ОД/НКМ-21-369дНЮ; Карагяур Л.Г.; у т.ч. ПДВ".

Договір та додаткова угода підписані сторонами без жодних зауважень.

Отже, підписавши договір та додаткову угоду без жодних зауважень сторони погодили, що за 2022 рік розмір плати, яку сплачує платник (відповідач) на користь товариства (позивач), складає 63358,91 грн., в т.ч. ПДВ 10559,82 грн.

Наведеним спростовуються доводи відповідача відносно того, що сторонами не було погоджено конкретний розмір платежу за договором.

Щодо посилань відповідача про нарахування ПДВ на компенсацію витрат зі сплати земельного податку.

Відповідач у відзиві зазначає, що компенсація сплати земельного податку за фактичне використання земельної ділянки Акціонерного товариства "Українська залізниця" не може бути об`єктом обкладання ПДВ згідно положень ПК України та судової практики.

Так, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України).

Згідно з ч.3 ст.180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Суд враховує, що згідно частини 1 статті 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов`язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами. Свобода договору полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Суд зазначає, що на кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.

У спірних правовідносинах сторони, реалізуючи принцип свободи договору, вільно, самостійно, на власний розсуд, тобто за волевиявленням обох сторін, уклали договір, погодивши, що відповідач компенсує позивачу плату за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному договором, суми компенсації сплачуються з урахуванням суми ПДВ.

Крім того, суду не доведено, що договір оскаржений в цілому, або в будь-якій його частині. За таких обставин він є обов`язковим до виконання обома сторонами.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 25.03.2020 у справі №756/1381/17-ц, в якій застосовано принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому, це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party)".

При цьому суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься платіжне доручення №36 від 02.09.2021 про сплату відповідачем на рахунок позивача 57599,14 грн. плати за користування землею за 2021 рік, згідно договору №ОД/НКМ-21-369дНЮ від 14.06.2021, у т.ч. ПДВ 9599,86 грн. Таким чином відповідач погодився з умовами договору щодо сплати суми компенсації з урахуванням ПДВ та здійснював оплату з урахуванням останнього.

Отже, доводи відповідача щодо вище викладеного судом не приймаються.

Так, предметом позову у цій справі є вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього заборгованості за договором про компенсацію сплати земельного податку сторонніми особами за користування землею Акціонерного товариства "Українська залізниця" на ділянках, що не мають кадастрових номерів від 14.06.2021 №ОД/НКМ-21-369д-НЮ, за 2022 рік.

Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Підпунктом в) частини 1 статті 96 Земельного кодексу України визначено, що землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно підпункту 265.1.3 Податкового кодексу України, податок на майно складається, зокрема, з плати за землю.

Плата за землю справляється відповідно до закону (частина 2 статті 206 Земельного кодексу України).

Відповідно до підпункту 269.1.1.2 пункту 269 статті 269 Податкового кодексу України, землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування, є платниками плати за землю.

Згідно підпункту 270.1.1.3 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України, об`єктами оподаткування платою за землю, зокрема, є земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування.

Відтак, суд зазначає, що саме позивач є суб`єктом, який є платником такого податку, отже саме ця особа і може вимагати компенсацію відповідних сум, в тому числі у договірному порядку.

Судом встановлено, що позивач 21.11.2022 виставив відповідачу рахунок для здійснення оплати компенсації земельного податку, сплаченого позивачем у 2022 році, на суму 63358,91 грн. з ПДВ.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем умов укладеного договору в частині сплати суми компенсації земельного податку за 2022 рік в розмірі 63358,91 грн., суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що не спростовані відповідачем, а отже підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 549, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст. ст. 216-218 Господарського кодексу України, наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати заборгованості з нарахованими впродовж періоду прострочення на неї 3% річних, інфляційної індексації та пені, передбаченої п. 4.3 договору.

Так позивач нарахував та заявив до стягнення 40579,25 грн. пені, 3173,28 грн. 3% річних і 6057,28 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статтей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частина 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлена неустойка (пеня) штраф, то вона підлягає стягненню у повному розмірі незалежно від відшкодування збитків.

Частиною 1 ст. 216, ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченим цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Так, у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Умовами п.2.3 договору передбачено, що оплата здійснюється у безготівковому порядку шляхом перерахування 100% річної передоплати на поточний рахунок товариства, що вказаний у розділі договору "Місцезнаходження та реквізити Сторін", протягом 30-ти днів з моменту виставлення платнику рахунку-фактури товариством в особі виробничого підрозділу Регіональної філії "Одеська залізниця" служби колії "Одеська дистанція захисних лісонасаджень".

З урахуванням виставленого 21.11.2022 позивачем рахунку відповідач мав здійснити оплату компенсації земельного податку в строк до 21.12.2022, отже з 22.12.2022 має місце прострочення оплати заборгованості.

Позивачем за період з 22.12.2022 по 22.08.2024 нараховано 3173,28 грн. 3% річних і 6057,28 грн. інфляційних втрат.

Судом перевірено розрахунок вимог в цій частині та встановлено, що розрахунок 3% річних здійснено арифметично вірно. Отже вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню у повному обсязі в сумі 3173,28 грн.

За розрахунком суду розмір збитків від інфляції за визначений позивачем період складає 6473,78 грн.

Водночас, господарський суд не може виходити за межі позовних вимог, у зв`язку з чим вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, а саме 6057,28 грн.

Що стосується заявленої до стягнення пені в сумі 40579,25 грн. за період з 22.12.2022 по 22.08.2024 суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 4.1.-4.4. договору, невиконання або неналежне виконання умов даного договору платником є порушенням зобов`язання за цим договором. За порушення виконання зобов`язання за цим договором платник несе відповідальність відповідно до цього договору та вимог чинного законодавства України. За несвоєчасне виконання (порушення) грошового зобов`язання за цим договором платнику нараховується пеня від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочки. За прострочення оплати платежу платник сплачує пеню за кожен день починаючи з дня прострочення. Нарахування пені за порушення платником строків оплати, встановлених п. 2.3 договору, припиняється з наступного дня після закінчення 24 місяців з моменту настання прострочення.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Разом з тим, вищеозначеними положеннями договору сторони передбачили можливість нарахування неустойки понад шість місяців - протягом 24 місяців з моменту настання прострочення.

Таким чином, позивачем цілком правомірно нараховано пеню в сумі 40579,25 грн. за період з 22.12.2022 по 22.08.2024, і її розрахунок здійснено арифметично вірно.

Разом з тим суд звертає увагу, що розмір нарахованої до стягнення пені фактично складає 64 відсотки від суми основної заборгованості.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Згідно мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013, неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання, не повинна перетворюватись на несправедливо покладений непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

При цьому слід зазначити, що в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, відповідно, вказане питання віршується судом з урахуванням ст. 86 ГПК України, за приписами якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафних санкцій.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція наведена постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 916/880/20.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначити конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №910/8698/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19; від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 05.03.2019 у справі №923/536/18; від 10.04.2019 у справі №905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі №914/2252/18; від 30.09.2019 у справі №905/1742/18; від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 та в інших постановах).

Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 23.11.2023 у справі №917/991/22.

Суд враховує, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто, цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.11.2020 у справі № 910/13801/19.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази понесених позивачем збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань саме за спірним договором або погіршення матеріального стану саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов цього договору.

В розрізі зазначеного вище суд вважає необхідним вказати на те, що відповідне зменшення пені є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, що узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

З огляду на всі фактичні обставини справи, встановлені судом, приймаючи до уваги відсутність підтверджених доказами збитків позивача у спірних правовідносинах та у порівнянні з розміром заявленої до стягнення суми несплачених платежів, що не відповідає стимулюючій суті неустойки, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд дійшов висновку про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені до 15883,12 грн. (здійснивши її розрахунок за шість місяців, тобто за період з 22.12.2022 по 22.06.2023 - 22.12.2022 - 22.06.2023 : 25,00 (облікова ставка НБУ); 63358,91 (Сума боргу) x (2 x 25,00 : 365) x 183 днів (прострочення) : 100 = 15883,12 грн.) і таке зменшення є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Що стосується посилань відповідача на обставини непереборної сили, суд зазначає наступне.

Приписами ст. 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частиною 2 ст. 218 ГК України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.1 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (ч. 2 ст. ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").

Статтею 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44 (5) (далі Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) - це документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно з п. 6.2 Регламенту, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

За результатами розгляду заяви і наданих документів та прийняття рішення уповноваженою особою щодо можливості засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за наявністю підстав, видає Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (п. 6.10 Регламенту).

Разом з тим, відповідний Сертифікат, виданий відповідно до Закону України "Про торгово-промислові палати України" та Регламенту, в матеріалах даної справи відсутній, як і відсутні докази, що відповідач звертався до ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Суд зазначає, що підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання через військову агресію проти України повинно супроводжуватися конкретними доказами на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином саме через ці обставини.

За відсутності в матеріалах даної справи поданих у встановленому процесуальним законом порядку доказів на підтвердження неможливості виконати конкретне зобов`язання в строк та належним чином, не може вважатись безумовним підтвердженням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 8.2., 8.3. договору, сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 10-ти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі, з подальшим наданням підтверджуючих документів. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або країни, на території якої мали місце такі обставини.

Так, відповідач у відзиві зазначає, що 26.07.2022 представниками збройних сил російської федерації було здійснено ракетний обстріл території, на якій вела свою діяльність ФОП Карагяур Л.Г., внаслідок чого їй було завдано майнової шкоди.

До матеріалів відзиву відповідач долучає лист-повідомлення від 08.12.2022 про настання обставин непереборної сили, який був скерований на адресу позивача, витяг з ЄРДР та постанову Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції України від 04.08.2024 про залучення відповідача до кримінального провадження як представника потерпілого.

Розглянувши вказані докази суд зазначає, що відповідач, в порушення умов договору про настання обставин непереборної сили, повідомив позивача лише 08.12.2022, тобто не в строк, передбачений п. 8.2. договору, а також не надав відповідних підтверджуючих документів, які видаються Торгово-промисловою палатою України відповідно до п. 8.3. договору.

Таким чином, доводи відповідача щодо наявності форс-мажорних обставин спростовуються вищенаведеним, а тому судом до уваги не приймаються.

Крім того суд зауважує, що відповідно до п.8.4 договору, у разі, якщо обставини непереборної сили будуть тривати понад три місяці, кожна сторона має право в односторонньому порядку розірвати цей договір без відшкодування іншій стороні збитків, але за умови здійснення взаємних розрахунків на дату розірвання цього договору.

Доказів того, що сторона відповідача ініціювала питання розірвання договору у зв`язку із триваючими обставинами непереборної сили суду не надано.

Натомість суд звертає увагу, що відповідач продовжувала договірні відносини з позивачем, про що свідчить укладення між сторонами 27.12.2022 та 06.03.2024 додаткових угод (тобто після обстрілу території відповідача, який, за твердженням останньої, мав місце 26.07.2022).

Щодо посилань відповідача про не здійснення нею жодної господарської діяльності, суд зазначає про таке.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення, реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, за власним комерційним розрахунком щодо наслідків вчинення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, а також у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 910/2376/18.

Ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе суб`єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується діяльності самого відповідача, у зв`язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

За приписами ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Так з відповідача підлягають стягненню 63358,91 грн. основної заборгованості, 15883,12 грн. пені, 6057,28 грн. інфляційних втрат, 3173,28 грн. 3% річних.

У задоволенні вимог в частині 24696,13 грн. пені суд відмовляє у зв`язку із зменшенням вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В свою чергу, у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, судовий збір покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.

Аналогічна правова позиція щодо розподілу судових витрат викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 05.04.2018 у справі №917/1006/16, від 03.04.2018 у справі №902/339/16.

З огляду на викладене, судовий збір покладається на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 13, 73-79, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Карагяур Лариси Григорівни (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (, 03680, м. Київ, вул. Єжі Гедройця, 5) в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (, 65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19) - 63358 (шістдесят три тисячі триста п`ятдесят вісім) грн. 91 коп. основної заборгованості, 15883 (п`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят три) грн. 12 коп. пені, 6057 (шість тисяч п`ятдесят сім) грн. 28 коп. інфляційних втрат, 3173 (три тисячі сто сімдесят три) грн. 28 коп. 3% річних, 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Рішення складено і підписано 17 січня 2025 р.