РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.01.2025Справа № 910/9950/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоннененергі" (03035, м.Київ, вул. Скоропадського Павла Гетьмана, буд. 63, офіс 1/7, ідентифікаційний код 42757628)

до Державного підприємства "Гарантований покупець" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 27, ідентифікаційний код 43068454)

про стягнення 3 207 979,45 грн,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Іванов А.О.

Від відповідача: Фартушна В.Л.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Зоннененергі" з позовом до Державного підприємства "Гарантований покупець" про стягнення заборгованості за договором № 1086/1 від 03.12.2019 у розмірі 3 336 160,45 грн, з яких: 3 229 817,74 грн боргу, 85 466,74 грн інфляційних втрат та 20 875,97 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2024 відкрито провадження у справі № 910/9950/24 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 11.09.2024.

10.09.2024 до суду Засобами поштового зв`язку від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.

У засіданні суду 11.09.2024 представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення з відзивом на позовну заяву, просив його задовольнити.

Представник позивача заперечень щодо даного клопотання не навів.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, суд протокольною ухвалою задовольнив дане клопотання.

У засіданні суду 11.09.2024 оголошено перерву на 16.10.2024.

17.09.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, яку долучено до матеріалів справи.

19.09.2024 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, на загальну суму 125 597,09 грн, у зв`язку з тим, що при поданні позовної заяви не були враховані оплати заборгованості, здійснені відповідачем 11.07.2024.

24.09.2024 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які залучено до матеріалів справи.

25.09.2024 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

Також 16.10.2024 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшли письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи.

У засіданні суду 16.10.2024 представник позивача підтримав заяву про зменшення розміру позовних вимог, просив прийняти її до розгляду.

У редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3 104 220,65 грн - основного боргу, 20 694,94 грн - 3% річних, 83 063,86 грн - інфляційних втрат.

Суд протокольною ухвалою прийняв заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду та визначив нову суму позову - 3 207 979,45 грн.

У засіданні суду 16.10.2024 представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення із заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Розглянувши дане клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд не знаходить обґрунтованих підстав для його задоволення.

У підготовчому засіданні 16.10.2024 присутніми представниками учасників судового процесу надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.11.2024.

12.11.2024 від відповідача надійшло клопотання про застосування положень.

У судовому засіданні 13.11.2024 судом на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України оголошено перерву на 09.12.2024.

09.12.2024 через підсистему «Електонний суд» позивачем подано заяву про відмову від частини позовних вимог.

У судовому засіданні 09.12.2024 відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі в частині.

У судовому засіданні 09.12.2024 судом на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України оголошено перерву на 15.01.2025.

14.01.2025 через підсистему «Електонний суд» відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі в частині.

Позивач у судовому засіданні 15.01.2025 підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі.

15.01.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Зоннененергі» (виробник за «зеленим» тарифом) та Державним підприємством «Гарантований покупець» (далі - гарантований покупець) було укладено договір № 1086/01 (далі - договір), відповідно до умов якого виробник за «зеленим» тарифом продає, а гарантований покупець купує електроенергію, вироблену виробником за «зеленим» тарифом, та сплачує за неї.

28 грудня 2019 року сторони уклали додаткову угоду № 1725/1, відповідно до умов якої глави 2-5 договору набувають чинності з 01.01.2020.

У додатковій угоді від 06.05.2020 до договору сторони замінили в преамбулі договору слова «виробник за «зеленим тарифом» на слова «продавець за «зеленим тарифом» та виклали статті 1-7 договору в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець за «зеленим» тарифом зобов`язується продавати, а гарантований покупець зобов`язується купувати всю відпущену електричну енергію, вироблену виробником за «зеленим» тарифом, та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору та законодавства України, у тому числі Порядку купівлі електричної енергії, виробленої з альтернативних джерел за «зеленим» тарифом, затвердженого постановою НКРЕКП від 26.04.2019 № 641 (далі - Порядок) або Порядку продажу та обліку електричної енергії, виробленої споживачами, а також розрахунків за неї, затвердженого постановою НКРЕКП від 13.12.2019 за № 2804 (далі - Порядок продажу електричної енергії споживачами).

Відповідно до пункту 2.4 договору продавець за «зеленим» тарифом продає гарантованому покупцю електричну енергію відповідно до Порядку, якщо продавець є виробником за «зеленим» тарифом, або Порядку продажу електричної енергії споживачами, у разі якщо продавець є споживачем за «зеленим» тарифом, за тарифами, величини яких для кожної генеруючої одиниці за «зеленим» тарифом встановлені регулятором.

Правовідносини, що є предметом регулювання договору, стосуються поставки електроенергії як товарної продукції, а договір за своєю правовою природою є договором поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Вартість електричної енергії, купленої гарантованим покупцем у продавця за «зеленим» тарифом у розрахунковому місяці, визначається відповідно до глави 10 Порядку або глави 6 Порядку продажу електричної енергії споживачами на підставі тарифів, встановлених НКРЕКП для кожної генеруючої одиниці (п. 2.5 договору).

Пунктом 3.1 договору передбачено, що обсяг фактично проданої та купленої електричної енергії визначається відповідно до положень глави 8 Порядку № 641 або глави 5 Порядку продажу електричної енергії споживачами на підставі даних обліку, наданих гарантованому покупцю адміністратором комерційного обліку відповідно до глави 7 Порядку № 641 або глави 4 Порядку продажу електричної енергії споживачами.

Пункт 8.3 Порядку (тут і далі застосовується редакція цього нормативного акту, що діяла до 26 січня 2024 року) встановлює, що фактичний обсяг відпущеної/відібраної продавцем електричної енергії визначається в кожному розрахунковому місяці, щодо якого здійснюється оплата відповідно до договору.

Згідно з пунктами 7.1, 7.2 Порядку адміністратор комерційного обліку (надалі - «АКО») на другий робочий день після розрахункового дня надає гарантованому покупцю сертифіковані дані комерційного обліку електричної енергії про погодинні обсяги відпуску та споживання електричної енергії кожною генеруючою одиницею продавців гарантованому покупцю, у яких гарантований покупець купує електричну енергію. Обсяг відпуску електричної енергії, а також обсяг відбору генеруючими одиницями продавців у гарантованого покупця електричної енергії, що надійшла із зовнішніх мереж на власні потреби по кожній генеруючій одиниці продавців, у кожному розрахунковому місяці визначається на основі даних, що надаються гарантованому покупцю адміністратором комерційного обліку.

Розрахунок платежів та порядок їх здійснення між гарантованим покупцем та продавцем електричної енергії врегульовано розділом 10 Порядку.

Зокрема, п. 10.1 Порядку передбачено, що:

- до 15 числа (включно) розрахункового місяця гарантований покупець здійснює оплату платежу продавцям із забезпеченням їм пропорційної оплати відповідно до оперативних даних щодо обсягу товарної продукції, наданої АКО, підписаної кваліфікованим електронним підписом (далі - КЕП), за перші 10 днів розрахункового місяця, що визначається відповідно до обсягів відпуску електричної енергії генеруючими одиницями продавця, що визначені відповідно до пунктів 8.7 та 8.8 глави 8 цього Порядку, з урахуванням авансових платежів та заборгованості продавця перед гарантованим покупцем за спожиту електричну енергію;

- до 25 числа (включно) розрахункового місяця гарантований покупець здійснює оплату платежу продавцям із забезпеченням їм пропорційної оплати відповідно до оперативних даних щодо обсягу товарної продукції, наданої АКО, підписаної КЕП, за перші 20 днів розрахункового місяця, що визначається відповідно до обсягів відпуску електричної енергії генеруючими одиницями продавця, що визначені відповідно до пунктів 8.7 та 8.8 глави 8 цього Порядку, з урахуванням авансових платежів та заборгованості продавця перед гарантованим покупцем за спожиту електричну енергію.

Згідно з п. 10.2 Порядку з урахуванням положень глави 8 цього Порядку гарантований покупець протягом перших трьох робочих днів місяця, наступного за розрахунковим, здійснює розрахунок вартості електричної енергії, за яку здійснюється оплата продавцю за розрахунковий місяць, та направляє йому два примірники акта купівлі-продажу, підписані зі своєї сторони.

Відповідно до п. 10.3 Порядку після отримання від гарантованого покупця двох примірників акта купівлі-продажу відповідно до пункту 10.2 цієї глави, підписаних з його сторони, продавець повертає протягом перших п`яти робочих днів місяця, наступного за розрахунковим, гарантованому покупцю один примірник акта купівлі-продажу, підписаний зі своєї сторони.

Пунктом 10.4 Порядку встановлено, що після отримання від продавця акта купівлі-продажу протягом трьох робочих днів з дати оприлюднення рішення Регулятора щодо затвердження розміру вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданої гарантованим покупцем у розрахунковому місяці, гарантований покупець здійснює остаточний розрахунок з продавцем із забезпеченням йому 100 % оплати відпущеної електричної енергії попереднього розрахункового періоду (місяця) з урахуванням авансових платежів.

Позивач у позовній заяві зазначає, що на виконання умов договору протягом вересня - грудня 2022 року, а також протягом 2023 року ТОВ «Зоннененергі» було продано, а відповідачем отримано електричну енергію у загальному обсязі на суму 23 433 049,78 грн.

Водночас, за твердженнями позивача, оплачено поставлену електричну енергію було лише частково на загальну суму 20 203 232,04 грн, зокрема:

- у вересні 2022 року - продано електричної енергії у загальному обсязі на суму 1 184 301,58 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 30.09.2022, з яких оплачено відповідачем 806 365,99 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у жовтні 2022 року - у загальному обсязі на суму 1 274 754,17 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.10.2022, з яких оплачено відповідачем 1 022 991,69 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у листопаді 2022 року - у загальному обсязі на суму 331 616,33 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 30.11.2022, з яких оплачено відповідачем 320 493,19 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у грудні 2022 року - у загальному обсязі на суму 189 945,41 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.12.2022, з яких оплачено відповідачем 170 177,76 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у січні 2023 року - у загальному обсязі на суму 207 376, 97 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.01.2023, які оплачені відповідачем повністю, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у лютому 2023 року - у загальному обсязі на суму 792 340,10 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 28.02.2023, з яких оплачено відповідачем 752 242,35 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у березні 2023 року - у загальному обсязі на суму 1 190 700,68 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.03.2023, з яких оплачено відповідачем 709 896,01 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у квітні 2023 року - у загальному обсязі на суму 1 578 930,08 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 30.04.2023, з яких оплачено Відповідачем 1 071 261,56 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у травні 2023 року - у загальному обсязі на суму 3 168 249,08 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.05.2023, з яких оплачено Відповідачем 2 483 304,30 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у червні 2023 року - у загальному обсязі на суму 2 988 262,26 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 30.06.2023, з яких оплачено відповідачем 2 474 977,47 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у липні 2023 року - у загальному обсязі на суму 2 982 668,06 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.07.2023, з яких оплачено відповідачем 2 964 867,54 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у серпні 2023 року - у загальному обсязі на суму 3 158 652, 82 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.08.2023, які оплачені відповідачем повністю, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у вересні 2023 року - у загальному обсязі на суму 2 698 649,95 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 30.09.2023, з яких оплачено відповідачем 2 612 930,35 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у жовтні 2023 року - у загальному обсязі на суму 1 159 549,97 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.10.2023, з яких оплачено відповідачем 920 641,72 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у листопаді 2023 року - у загальному обсязі на суму 454 237,98 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.11.2023, які оплачені відповідачем повністю, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями;

- у грудні 2023 року - у загальному обсязі на суму 72 814,34 грн, про що між сторонами було складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії від 31.12.2023, які оплачені відповідачем повністю, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Станом на день звернення до суду з даним позовом позивач зазначав, що борг відповідача становить 3 229 817,14 грн.

Водночас, в процесі розгляду справи, позивачем було заявлено клопотання про зменшення розміру позовних вимог, яке прийнято судом до розгляду.

Крім того, відповідно до заяви позивача про відмову від частини позовних вимог, відповідачем здійснювалась оплата купленої електричної енергії, у зв`язку з цим позивач відмовився від частини позовних вимог у сумі 822 260,87 грн, з них: 7019,21 грн за лютий 2023 року, сплачених 27.09.2024; 449 808,25 грн за березень 2023 року, сплачених 27.09.2024, 30.09.2024 та 07.10.2024; 365 433,41 грн за квітень 2023 року, сплачених 23.10.2024, 25.10.2024, 30.10.2024 та 14.11.2024.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача 2 384 209,68 грн, які складаються з заборгованості за договором № 1086/01 від 03.12.2019 у розмірі 2 281 959,78 грн, інфляційних втрат у розмірі 82 177,91 грн та 3% річних у розмірі 20 071,99 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з постачання природного газу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з нормами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до правового висновку, сформованого Верховним Судом у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/4439/23 від 21.06.2024, наказ Міністерства енергетики України від 15.06.2022 «Про розрахунок з виробниками за «зеленим тарифом» № 206, як і попередній наказ Міністерства енергетики України від 28.03.2022 «Про розрахунки на ринку електричної енергії» № 140 ніяким чином не обмежує право позивача як виробника електричної енергії за «зеленим» тарифом на отримання повної вартості проданої електричної енергії, встановленої укладеним сторонами в справі договором, а також не змінює терміни виникнення та виконання грошових зобов`язань гарантованого покупця щодо проведення остаточних розрахунків за договором та згідно з пунктом 10.4 Порядку № 641. Положення Наказів № 140 та № 206 не змінюють порядок та строки розрахунків за придбану електричну енергію за Договором, укладеним з виробником електричної енергії за «зеленим» тарифом на час дії особливого періоду, тому для визначення строку виконання грошового зобов`язання гарантованого покупця у розмірі 100 % оплати за поставлену електричну енергію виробника за «зеленим» тарифом у період дії воєнного стану не має значення та не потребує доведення обставина наявності / відсутності на рахунках ДП «Гарантований покупець» коштів, необхідних для розрахунку з виробниками електричної енергії з альтернативних джерел, позаяк визначення строків розрахунків наведено у пункті 10.4 Порядку № 641. Накази № 140 та № 206 ніяким чином не обмежують право виробника електричної енергії за «зеленим» тарифом на отримання повної вартості проданої електричної енергії, встановленої укладеним сторонами договором, а також не змінюють терміни виникнення та виконання грошових зобов`язань гарантованого покупця щодо проведення остаточних розрахунків за договором та згідно з пунктом 10.4 Порядку № 641. накази не звільняють ДП «Гарантований покупець» від обов`язку щодо здійснення повного розрахунку за отриманий товар. Відтак, вказані вище накази не є підставою для гарантованого покупця не виконувати грошове зобов`язання, передбачене умовами договору.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем на суму 3 104 220,65 грн належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований.

Разом з тим, розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Частиною 1 ст. 191 ГПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Дослідивши матеріали справи та подану заяву про відмову від позову, суд дійшов висновку, що відмова Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоннененергі" від позовних вимог не суперечить законодавству України та не порушує права інших осіб. Зокрема, судом встановлено, що заява про відмову від позову підписана адвокатом Івановим А.О.

З огляду на зміст заяви про відмову від позову, суд дійшов висновку, що наслідки відмови від позову, передбачені ст. 231 ГПК України, позивачу відомі та зрозумілі.

За таких обставин, заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоннененергі" про відмову від позову до Державного підприємства "Гарантований покупець" в частині стягнення 822 260,87 грн підлягає прийняттю судом.

Крім того, відповідачем 14.01.2025 подано клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 453 935,45 грн.

Зі змісту клопотання про закриття провадження у справі Державного підприємства "Гарантований покупець" вбачається, що вказане клопотання про закриття провадження у справі не суперечить законодавству та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Надані докази свідчать про відсутність предмету спору в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 453 935,45 грн, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, тягне за собою закриття провадження у справі в цій частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі № 910/9950/24 в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 453 935,45 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, за відсутністю предмету спору.

У судовому засіданні 15.01.2025 представник позивача повідомив, що сума основного боргу складає 1 828 024,33 грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором № 1086/01 від 03.12.2019 у розмірі 1 828 024,33 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 82 177,91 грн та 3% річних у розмірі 20 071,99 грн, з урахуванням заяви про зменшення розміру вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник на вимогу кредитора у випадку прострочення грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача, перевіреним судом, з відповідача слід стягнути 82 177,91 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 20 071,99 грн.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приймаючи рішення, суд зобов`язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню частково (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, заяви про відмову від частини позовних вимог та клопотання відповідача про закриття провадження у справі).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 4 статті 231 ГПК України встановлено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Водночас, положеннями частини 3 статті 7 Закону «Про судовий збір» визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи, що позивачем було подано заяву про відмову від позову до після початку розгляду справи по суті, то 50 відсотків судового збору (6 166,98 грн), сплаченого при поданні позову, не підлягають поверненню з Державного бюджету позивачу.

Разом з тим, відповідно до п.1, ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог.

З огляду на приписи п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору в частині позовних вимог щодо яких подано заяву про зменшення у справі № 910/9950/24 підлягає поверненню Публічному акціонерному товариству "Укрнафта" у розмірі 1922,72 грн.

Крім того, приймаючи до уваги те, що провадження у справі № 910/9950/24 в частині стягнення заборгованості у розмірі 453 935,45 грн підлягає закритю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору, суд дійшов висновку про повернення позивачу судового збору у розмірі 6 809,03 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі № 910/9950/24 в частині стягнення 822 260,87 грн - закрити у зв`язку з відмовою позивача від позову.

2. Провадження у справі № 910/9950/24 в частині стягнення заборгованості у розмірі 453 935,45 грн - закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Зоннененергі" (03035, м.Київ, вул. Скоропадського Павла Гетьмана, буд. 63, офіс 1/7, ідентифікаційний код 42757628) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 8 731 (вісім тисяч сімсот тридцять одна) грн 75 коп., сплачений згідно з платіжною інструкцією № 388 від 06.08.2024, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи № 910/9950/24.

4. Позов задовольнити частково.

5. Стягнути з Державного підприємства "Гарантований покупець" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 27, ідентифікаційний код 43068454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоннененергі" (03035, м. Київ, вул. Скоропадського Павла Гетьмана, буд. 63, офіс 1/7, ідентифікаційний код 42757628) заборгованість у розмірі 1 828 024 (один мільйон вісімсот двадцять вісім тисяч двадцять чотири) грн 33 коп., 3% річних у розмірі 20 071 (двадцять тисяч сімдесят одна) грн 99 коп., інфляційних втрат у розмірі 82 177 (вісімдесят дві тисячі сто сімдесят сім) грн 91 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 28 954 (двадцять вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн 11 коп.

6. У решті позовних вимог відмовити.

7.Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 20.01.2025

Суддя І.О. Андреїшина