УХВАЛА

22 січня 2025 року

м. Київ

cправа № 922/243/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.

розглянувши матеріали касаційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.10.2024 (головуючий - Хачатрян В. С., судді - Россолов В. В., Склярук О. І.) і рішення Господарського суду Харківської області від 19.09.2024 (суддя Лавренюк Т. А.) у справі

за позовом першого заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова

до: (1) Харківської міської ради, (2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, (3) Фізичної особи-підприємця Сідєльнікова Володимира Васильовича

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення майна

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Верховного Суду від 11.12.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова (далі - прокурор) на постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.10.2024 і рішення Господарського суду Харківської області від 19.09.2024.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Харківської міської ради (далі - Рада), Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління) та Фізичної особи-підприємця Сідєльнікова Володимира Васильовича (далі - ФОП Сідєльніков В.В.) про:

- визнання незаконним та скасування пункту 5 додатку до рішення Ради від 21.02.2018 №1008/18;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.10.2018 №5640-В-С, укладеного між Управлінням та ФОП Сідєльніковим В.В.;

- зобов`язання ФОП Сідєльнікова В.В. повернути Раді нежитлові приміщення 1-го поверху № 12-:-16, 18-:-20 загальною площею 73,2 кв.м в житловому будинку лiт. "А-5", за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 10 (далі - спірні приміщення) шляхом складання акта приймання-передачі.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконним вибуттям спірних приміщень із власності територіальної громади шляхом проведення приватизації, а саме викупу орендарем зазначеного майна з порушенням вимог законодавства.

Господарський суд Харківської області рішенням від 31.10.2022, яке залишив без змін Східний апеляційний господарський суд постановою від 06.03.2023, позов задовольнив повністю.

Верховний Суд постановою від 20.06.2023 скасував зазначені судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначив про те, що суди не установили моменту початку перебігу строку позовної давності до заявлених прокурором вимог та не застосували положення частини 2 статті 30 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» щодо скороченого строку позовної давності.

За результатом нового розгляду Господарський суд Харківської області рішенням від 19.09.2024, яке залишив без змін Східний апеляційний господарський суд постановою від 31.10.2024, у позові відмовив.

Суди виходили з того, що обраний Радою спосіб приватизації спірних приміщень не відповідає вимогам закону та суперечить інтересам територіальної громади, оскільки ФОП Сідєльніков В.В. до органу приватизації не подавав документи, що містили б інформацію стосовно невід`ємних поліпшень, здійснених за час оренди спірних приміщень, тому ним не підтверджені підстави для застосування виключного випадку продажу комунального майна шляхом викупу орендарем об`єкту із поліпшеннями в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна. Отже, обґрунтованою є позовна вимога про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу спірних приміщень недійсним, проте в її задоволенні слід відмовити через сплив позовної давності, яка з огляду на приписи частини 2 статті 30 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» у спірних правовідносинах становить три місяці.

Водночас за висновками судів обраний прокурором спосіб захисту шляхом визнання незаконним та скасування рішення Ради від 21.02.2018 №1008/18 у відповідній частині, яке вже реалізовано і вичерпало свою дію, не призведе до захисту або відновлення порушеного права територіальної громади, зокрема повернення останній у володіння спірних приміщень, тому такий спосіб захисту є неефективним.

Також суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання повернути спірні приміщення, оскільки така вимога є похідною від вимог, у задоволенні яких відмовлено.

Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, прокурор подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на неправильне застосування судами положень статей 19, 57 Конституції України, статей 4, 6, 24, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та неврахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 504/2797/16-а щодо віднесення рішень органу місцевого самоврядування до нормативно-правових актів; Верховного Суду України в постановах від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15 щодо питання реалізації органом місцевого самоврядування права власності від імені територіальної громади виключно у спосіб, передбачений законом.

Також на переконання прокурора суди помилково застосували до позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спеціальний скорочений строк позовної давності, передбачений частиною 2 статті 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна». Так, усі заходи, які передують укладенню оспорюваного договору купівлі-продажу, вжиті органом приватизації до набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна», тому наявні підстави для застосування до спірних правовідносин виключного випадку, передбаченого пунктом 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону, і як наслідок - застосування загальної позовної давності тривалістю у три роки. Проте відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування наведених норм права в подібних правовідносинах.

Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

Зі змісту пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України випливає, що оскарження судових рішень з зазначеної підстави може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду судових рішень з цієї підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Так, за доводами прокурора судами при вирішенні спору не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15, відповідно до яких воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Разом з тим, у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій погодились з доводами прокурора про те, що обраний Радою спосіб приватизації спірних приміщень не відповідає вимогам законодавства та суперечить інтересам територіальної громади, проте відмовили у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного правочину через сплив позовної давності; дійшли висновку про неефективність обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади шляхом визнання частково незаконним та скасування Ради, яке вже реалізовано і вичерпало свою дію, оскільки такий спосіб не призведе до відновлення порушеного права територіальної громади; відмовили у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання повернути спірні нежитлові приміщення як похідної.

У справі № 504/2797/16-а, на яку також міститься посилання в касаційній скарзі, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про задоволення адміністративного позову про скасування рішення сільради про затвердження генерального плану та передаючи справу на новий розгляд, зазначив, що спірне рішення сільради є нормативно-правовим актом, для оскарження якого передбачена інша процедура, ніж для оскарження актів індивідуальної дії, тому недотримання судами попередніх інстанцій встановленого законом спеціального порядку розгляду спорів про визнання нечинним нормативно-правого акту є істотним порушенням процесуального права.

Натомість у справі, яка розглядається, спірним було питання законності приватизації майна комунальної власності, а безпосередньою підставою для відмови прокурору в позову стала обставина пропуску ним строку позовної давності без поважних причин.

Отже, аналіз висновків, зроблених у судовому рішенні у справі № 922/243/22, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Верховний Суд також зазначає, що за своїм змістом доводи прокурора у цій частині касаційної скарги містять лише декларативні посилання на порушення судами норм матеріального права. Прокурор не наводить аргументів про те, яким чином відмова в задоволенні позовної вимоги про скасування рішення Ради з підстави обрання прокурором неефективного способу захисту призвела до прийняття незаконних судових рішень з огляду відмову судами в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору з підстави пропуску позовної давності.

Таким чином визначений прокурором виключний випадок для касаційного перегляду судових рішень не підтвердився.

За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора з наведеної вище підстави касаційного оскарження підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

У частині касаційної скарги позивач стверджує про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували приписи частини 2 статті 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» у взаємозв`язку з пунктом 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону і висновок Верховного Суду щодо їх правильного застосування у подібних правовідносинах відсутній.

У той же час питання застосування наведених норм права саме у спірних правовідносинах вже розглядалося Верховним Судом у постанові від 20.06.2023 у цій справі.

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення у справі № 922/243/22 та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 20.06.2023, посилаючись на власні правові висновки в постанові від 06.06.2023 у справі № 922/4169/19, вказав наступне.

Статтею 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачені особливості розгляду спорів щодо приватизації державного або комунального майна, відповідно до положень якої, строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці (абзац 2 частини 2).

Пунктом 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» встановлено, що приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону.

Пункт 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачає і винятки із цього загального правила.

Таким винятком, зокрема, є випадок, коли після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу (абзац 3 пункту 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна»).

У той же час пункт 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачає винятки щодо застосування положень законодавства про приватизацію саме стосовно здійснення та завершення самої процедури приватизації об`єктів, та не може застосовуватися до норм цього Закону, якими встановлено строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації.

Таким чином, з моменту набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» (з 07.03.2018) строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.

Отже, наразі існує висновок Верховного Суду щодо застосування спеціального скороченого строку позовної давності, визначеного положеннями Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» стосовно позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу у спірних правовідносинах і здійснене судами попередніх інстанцій у справі № 922/243/22 правозастосування з огляду на встановлені у цій справі фактичні обставини, за яких приватизація спірних приміщень хоча і була розпочата до набрання чинності Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», проте завершувалася вже після набрання чинності зазначеним Законом (тобто після 07.03.2018), такому висновку відповідає.

З урахуванням наведеного касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора підлягає закриттю також на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.

Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.10.2024 і рішення Господарського суду Харківської області від 19.09.2024 у справі № 922/243/22 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.