ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" січня 2025 р. Справа № 924/68/25

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Танасюк О.Є., розглянувши заяву ОСОБА_1 від 16.01.2025 про забезпечення позову у справі

за позовом ОСОБА_1 , Хмельницька область, Хмельницький район, с. Чернелівка

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Гарт", Хмельницька область, Хмельницький район, м. Красилів

про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю „ГАРТ", що оформлене протоколом №1 від 01.04.2021 загальних зборів учасників;

скасування державної реєстрації змін відомостей про юридичну особу Товариства з обмеженою відповідальністю „ГАРТ" від 05.04.2021 за №010000177 щодо зміни керівника на ОСОБА_2 та щодо зміни статуту

встановив:

16.01.2025 до Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , Хмельницька область, Хмельницький район, с. Чернелівка до Товариства з обмеженою відповідальністю „Гарт", Хмельницька область, Хмельницький район, м. Красилів про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю „ГАРТ", що оформлене протоколом №1 від 01.04.2021 загальних зборів учасників; скасування державної реєстрації змін відомостей про юридичну особу Товариства з обмеженою відповідальністю „ГАРТ" від 05.04.2021 за №010000177 щодо зміни керівника на ОСОБА_2 та щодо зміни статуту.

В обґрунтування позову посилається на те, що оскаржуване рішення загальних зборів учасників ТОВ „Гарт" прийнято з груби порушенням закону та прав позивача, внаслідок чого ОСОБА_2 незаконно набув повноважень директора зазначеного товариства, використовуючи які, здійснює управління товариством у супереч інтересам останнього.

Ухвалою суду від 20.01.2025 позов залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій просить заборонити директору ТОВ „Гарт" ОСОБА_2 вчиняти будь-які правочини з будь-якими фізичними та юридичними особами щодо відчуження нежитлової будівлі, гаража - майстерна, загальною площею 846,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040 та нежитлової будівлі, гаража - майстерні, загальною площею 546,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 користуючись повноваженнями директора ТОВ „Гарт" на даний час намагається незаконно продати за мізерну ціну значну частину належного товариству нерухомого майна, а саме нежитлову будівлю, гараж - майстерню, загальною площею 846,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040 та нежитлову будівлю, гараж - майстерню, загальною площею 546,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040, які розташовані за адресою: Хмельницька обл., Хмельницький р-н., м. Красилів, вул. Будівельна, 19.

Також звертає увагу, що відчуження незаконно призначеним директором товариства ОСОБА_2 нерухомого майна товариства призведе до оскарження укладених ним договорів купівлі-продажу, подальших судових спорів та витребування такого майна із володіння покупців. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки позивач не зможе захистити та поновити свої права в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд враховує таке.

Порядок забезпечення позову врегульовано положеннями глави 10 розділу І ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін (ч. 4 ст. 140 ГПК України).

Положеннями ст. 136 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 04.05.2023 у справі №916/3710/22, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 у cправі №908/964/21 (908/2696/21).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17, постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №916/1572/19, від 28.10.2019 у справі №916/1845/19, від 10.09.2020 у справі №922/3502/19, від 12.08.2021р. у справі №908/309/21).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу щодо забезпечення позову, який застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві (іншим особам) вчиняти певні дії (висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №916/2786/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ГПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору (відповідні правові висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах №914/2157/19 від 20.07.2020, №910/19256/16 від 10.04.2018, №910/20479/17 від 14.05.2018, №922/1605/18 від 11.09.2018, №909/526/19 від 14.01.2019, №925/288/17 від 25.01.2019, №904/1417/19 від 26.09.2019, від 20.07.2021 у справі №910/21, від 19.05.2022 у справі № 913/2239/21.

Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду за наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в ухвалі від 20.08.2018р. у справі № 917/1390/17.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20.

Законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 користуючись повноваженнями директора ТОВ „Гарт" на даний час намагається незаконно продати за мізерну ціну значну частину належного Товариству нерухомого майна (нежитлову будівлю, гараж - майстерню, загальною площею 846,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040 та нежитлову будівля, гараж - майстерню, загальною площею 546,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040, які належать ТОВ „Гарт" (витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.12.2023).

На підтвердження намірів у директора ТОВ „Гарт" ОСОБА_2 відчужити нерухоме майно товариства позивачем надано повідомлення від 09.12.2024 вих. №09/12 про скликання загальних зборів учасників ТОВ „Гарт" на вимогу директора, для вирішення, зокрема, питання про продаж (відчуження) нерухомого майна Товариства та надання директору ТОВ „Гарт" ОСОБА_2 повноважень щодо продажу (відчуження) нерухомого майна, а саме укладати, підписувати, визначати істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна.

За приписами ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд звертає увагу, що звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник повинен не тільки обґрунтувати причини звернення із такою заявою, але й підтвердити відповідними доказами. Отже, обов`язковим є подання доказів наявності обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що на даний час відповідачем (директором ТОВ „Гарт" ОСОБА_2 ) вчиняються дії, спрямовані на відчуження нерухомого майва Товариства. Надане позивачем повідомлення від 09.12.2024 вих. №09/12 про скликання загальних зборів учасників ТОВ „Гарт" свідчить лише про винесення на розгляд загальних зборів учасників питання щодо продажу (відчуження) нерухомого майна Товариства та надання директору ТОВ „Гарт" ОСОБА_2 повноважень щодо продажу (відчуження) нерухомого майна, а саме укладати, підписувати, визначати істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає, що існує ризик ефективного захисту та поновлення його порушених прав, а також прав самого ТОВ „Гарт", які позивач намагається захистити як його учасник, посилаючись на те, що директор Товариства ОСОБА_2 матиме можливість користуватися незаконно отриманими повноваженнями директора та незаконно розпорядитися належним Товариству нерухомим майном.

Згідно ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Отже, позивачем у господарській справі є особа, яка вважає, що у спірних правовідносинах її право або охоронюваний законом інтерес порушується, оспорюється чи не визнається.

Відповідачем є особа, яку позивач вважає такою що порушила, оспорює чи не визнає право або охоронюваний законом інтерес позивача.

Слід зауважити, що позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору, а тому позивач не може заявляти вимоги направлені на захист прав відповідача, якщо він не є особою (органом), що уповноважений представляти інтереси відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини зокрема ґрунтуються на принципі майнової самостійності їх учасників. Вказане, безпосередньо, стосується й юридичних осіб, що мають самостійну правосуб`єктність та власне майно й не можуть ототожнюватися з правосуб`єктністю та майном учасників таких осіб.

Згідно ст. 96 ЦК України за своїми зобов`язаннями юридична особа відповідає самостійно усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом, а саме ст. 2 і ст. 3 Закону України „Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю". За ст. 3 вказаного Закону товариство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном. Іншими словами деліктозданість юридичної особи і її учасника (засновника), як елемент правосуб`єктності, не співпадає.

Отже, відповідальність юридичної особи та її засновників не тотожна одна одній. З цього слід дійти висновку про те, що дії юридичної особи (правочини) через її органи можуть спричинити негативні наслідки для майна такої юридичної особи і не можуть мати прямих негативних наслідків для її учасників чи тягнути будь-яку відповідальність для них.

В свою чергу, сучасний підхід до використання теорії „проникнення за корпоративну завісу" сформувався в ЄСПЛ починаючи з рішення 1995 року у справі Agrotexim and Others v. Greece.

Застосовуючи зазначений підхід, ЄСПЛ відтворив правову позицію Міжнародного суду ООН, що була висловлена ним у рішенні у справі Barcelona Traction, Light and Power Company Limited від 05.02.1970.

У пункті 56 вказаного вище рішення відзначено, що незалежність юридичної особи не можна вважати абсолютною. У цьому контексті „проникнення за корпоративну завісу" або „ігнорування статусу юридичної особи" визнається адекватним та справедливим у певних обставинах або для досягнення певної мети.

Так, у пункті 66 рішення від 24 жовтня 1995 року у справі Agrotexim and Others v. Greece, № 14807/89) ЄСПЛ зазначив, що підходи „проникнення за корпоративну завісу" або „ігнорування статусу юридичної особи" можуть застосуватись тільки у виняткових випадках, наприклад коли чітко встановлено, що компанія не мала можливості безпосередньо звернутись до інституцій Конвенції через органи управління юридичної особи або через ліквідаторів.

У пункті 26 рішення від 21 грудня 2017 року у справі „Фельдман та банк „Слов`янський" проти України" ЄСПЛ зазначив, що проникнення за „корпоративну завісу" або нехтування правосуб`єктністю компанії може буде виправданим лише за виключних обставин, зокрема якщо точно встановлено, що компанія не може звернутися до конвенційних установ через органи, утворені згідно з її статутом, або у випадку ліквідації - через її ліквідаторів.

В даному випадку саме Товариство, яке є відповідачем у справі, має здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді, а тому суд не вбачає наявність виняткових обставин, за яких би допускалось проникнення за „корпоративну завісу" та звернення учасників товариства (яким є позивач) з позовом в інтересах самого товариства.

Наведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункти 75-77, 82, 86).

Варто акцентувати увагу і на тому, що на стадії прийняття рішення про забезпечення позову судом не досліджується обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом встановлення судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 02.09.2019 у справі № 917/137/19, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20, від 21.01.2021 у справі №924/881/16 (924/811/20), від 17.09.2021 у справі № 910/3547/21).

Відповідно до ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості, співмірності та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, враховуючи що позивачем не подано доказів на підтвердження обставин, що можуть бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову в порядку ст. 136-137 ГПК України, суд дійшов висновку про відмову у забезпеченні позову.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 77, 136, 137, 140, 141, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 від 16.01.2025 про забезпечення позову у справі №924/68/25 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Північно-Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 254-259 ГПК України.

Ухвала підписана 20.01.2025р.

Суддя О.Є. Танасюк