ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/3893/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Тимошенко Любові Олександрівні, село Новоолександрівка(пн), Дніпропетровської області
до Фізичної особи - підприємця Мінько Андрія Геннадійовича, м. Харків
про стягнення 245500,00 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізичної особи - підприємця Тимошенко Любові Олександрівні, село Новоолександрівка(пн), Дніпропетровської області звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи - підприємця Мінько Андрія Геннадійовича, м. Харків, в якій просить суд стягнути з відповідача 245500,00 грн заборгованості з повернення суми попередньої оплати за товар. Також просить покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11 листопада 2024 року позовну заяву Фізичної особи - підприємця Тимошенко Любові Олександрівні, село Новоолександрівка(пн), Дніпропетровської області до Фізичної особи - підприємця Мінько Андрія Геннадійовича, м. Харків про стягнення 245500,00 грн - залишено без руху; надано позивачу строк 5 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом надання до суду доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі (8,80 грн).

13 листопада 2024 року через систему "Електронний суд", Фізичною особою - підприємцем Тимошенко Любов`ю Олександрівною усунено недоліки, шляхом надання до суду доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі (8,80 грн).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 листопада 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/3893/24 та ухвалено розгляд справи № 922/3893/24 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Процесуальні документи у цій справі (ухвала суду про відкриття провадження у справі) надсилалася позивачу в електронному вигляді до його Електронного кабінету, а відповідачу поштою, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу.

Позивачем ухвалу суду про відкриття провадження у справі отримано 19 листопада 2024 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Від відповідача повернулась ухвала про відкриття провадження у справі з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Інформації ж про іншу адресу відповідача у суду немає.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 904/9904/17).

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд даної справи.

Відзиву на позов відповідачем до суду надано не було.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 114 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

11 червня 2024 року Фізичною особою - підприємцем Мінько Андрієм Геннадійовичем (відповідачем, продавцем) було виставлено Фізичній особі - підприємцю Тимошенко Любові Олександрівні (позивачу, покупцю) рахунок на оплату по замовленню № 1192 на суму 245500,00 грн за наступний товар: акумуляторна батарея модульна Deye AI-W5. 1 Module 51. 2V 100 AH у кількості 2 шт. вартістю по 62 000,00 грн на загальну суму 124 000,00 грн; інвентор гібридний 6kW Deye SUN-6K-SG05LP1-EU, однофазний у кількості 2 шт. вартістю по 60750,00 грн на загальну суму 121 500,00 грн.

Фізичною особою - підприємцем Тимошенко Любов`ю Олександрівною було перераховано на розрахунковий рахунок Фізичної особи - підприємця Мінько Андрія Геннадійовича грошові кошти як попередню оплату товару за рахунком № 1192 від 11 червня 2024 року у загальному розмірі 245 500,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № MAB8642045 від 12 червня 2024 року в національній валюті на суму 245 500,00 грн без ПДВ.

Таким чином, як свідчать матеріали справи, Фізична особа-підприємець Тимошенко Любов Олександрівна виконала належним чином взяті на себе зобов`язання з повної оплати замовленого товару, однак товар, щодо поставки якого було досягнуто домовленості і який був оплаченим в повному обсязі, Фізичною особою - підприємцем Мінько Андрієм Геннадійовичем поставлено не було.

У зв`язку з цим, 08 жовтня 2024 року позивачем було направлено засобами поштового зв`язку на адресу Фізичної особи - підприємця Мінько Андрія Геннадійовича вимогу №1 від 01 жовтня 2024 року, у якій позивач вимагав протягом 7 (семи) календарних днів з моменту направлення цієї вимоги поставити товар, який визначений у рахунку на оплату по замовленню № 1192 від 11 червня 2024 року та який був сплачений позивачем.

Разом з тим, у разі неможливості здійснення поставки оплаченого товару, у направленій вимозі позивач вимагав від відповідача протягом 7 (семи) календарних днів з моменту направлення цієї вимоги в повному обсязі повернути перераховану уму попередньої оплати за товар у загальному розмірі 245500,00 грн на банківський рахунок позивача.

Враховуючи зазначене, відповідач мав поставити оплачений товар або повернути Фізичній особі - підприємцю Тимошенко Любові Олександрівні перераховані йому грошові кошти у розмірі 245500,00 грн у строк до 15 жовтня 2024 року (включно).

Матеріали справи свідчать про те, що станом на дату подання цієї позовної заяви, відповідач не повернув Фізичній особі - підприємцю Тимошенко Любові Олександрівні перераховану суму попередньої оплати за замовлений товар, який так і не був поставлений.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право будь-яким способом, що встановлений законом або договором.

Згідно статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частин 1, 2 статті 205 Цивільного кодексу України) правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно частини 1 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом частини 1 статті 640 та частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до частини 2 статті 184 Господарського кодексу України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

При цьому, у частині 1 статті 218 Цивільного кодексу України передбачено що, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Так, позивач та відповідач уклали договір поставки у спрощений спосіб (без укладення окремого документу), за яким відповідач мав поставити позивачу товар на умовах повної попередньої оплати, що підтверджується копіями виставлених відповідачем позивачу рахунків на оплату замовлення та платіжними інструкціями, на підставі яких позивач перерахував відповідачу грошові кошти як попередню оплату за товар відповідно до виставлених відповідачем рахунків і які в графі з призначенням платежу містять вказівку на відповідний рахунок.

Згідно частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України і статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання мають виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексів, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу країни).

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодекс.

З матеріалів справи вбачається, що позивач як покупець виконав взяті на себе зобов`язання належним чином та в повному обсязі шляхом перерахування відповідачу 100% суми попередньої оплати товару за рахунками на оплату № 1192 від 11 червня 2024 року у загальному розмірі 245500,00 грн.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1. вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2. надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Однак відповідач сплачений позивачем товар не поставив.

Як свідчать матеріали справи, 08 жовтня 2024 року позивач направив засобами поштового зв`язку на адресу Фізичної особи - підприємця Мінько Андрія Геннадійовича вимогу №1 від 01 жовтня 2024 року, у якій позивач вимагав протягом 7 (семи) календарних днів з моменту направлення цієї вимоги поставити оплачений товар, або в повному обсязі повернути перераховану суму попередньої оплати за товар у загальному розмірі 245500,00 грн на банківський рахунок позивача.

Отже, враховуючи приписи частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, відповідач мав поставити оплачений товар або повернути позивачу грошові кошти у розмірі 245500,00 грн у строк до 15 жовтня 2024 року (включно).

Згідно частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Втім, всупереч приписам частини 2 статті 693, статті 530 Цивільного кодексу України, станом на дату подання даного позову Фізична особа - підприємець Мінько Андрій Геннадійович не здійснив ані поставку оплаченого позивачем товару, визначеного у рахунках на оплату № 1192 від 11 червня 2024 року, ані повернення перерахованих йому грошових коштів у загальному розмірі 245500,00 грн.

Отже, Фізична особа - підприємець Мінько Андрій Геннадійович прострочив виконання зобов`язання, починаючи щонайменше з 16 жовтня 2024 року.

Відповідно до частин 1, 2 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином на відповідача покладається судовий збір у розмірі 2946,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 165, 196, 201, 208-210, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Мінько Андрія Геннадійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Тимошенко Любові Олександрівни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 245500,00 грн заборгованості з повернення суми попередньої оплати за товар та 2946,00 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "17" січня 2025 р.

Суддя П.В. Хотенець