ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2025м. ХарківСправа № 922/476/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Горішній Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Немишлянської окружної прокуратури м.Харкова (бульв. Б.Хмельницького, буд. 36-А, м. Харків, 61099)
до 1) Харківської міської ради (м-н Конституції, буд. 7, м. Харків, 61003; ) , 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (м-н Конституції, буд. 16, м. Харків, 61003; ) , 3) Фізичної особи - підприємця Яковлєвої Галини Олександрівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) , 4) Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ Сонечко" (вул. Антонова Авіаконструктора, буд. 5, м. Київ, 03186; ),
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, скасування рішень держреєстратора, зобов`язання здійснити певні дії та повернути майно,
за участю представників:

прокуратури - Ткаченко К.О.,

відповідача-1 та відповідача-2 - Василенко І.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Немишлянської окружної прокуратури м.Харкова 07.02.2022 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Фізичної особи - підприємця Яковлєвої Галини Олександрівни, м. Харків, в якій просить:

- визнати незаконним та скасувати п. 80 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 5427-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Яковлєвою Галиною Олександрівною, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 2245;

- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіна С.В. від 05.09.2017 № 36911662 про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу за реєстраційним номером 01, одночасно припинивши право власності Яковлєвої Галини Олександрівни, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 5427-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Яковлєвою Галиною Олександрівною, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 2245;

- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіна С.В. від 05.09.2017 № 36911300 про державну реєстрацію за Яковлєвою Галиною Олександрівною, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , права власності на нежитлову будівлю літ. "А-2", загальною площею 577,6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

- зобов`язати Фізичну особу - підприємця Яковлєву Галину Олександрівну, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , привести у первинний стан нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв. м., розташовані у нежитловій будівлі літ. А-2" за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, буд. 6, а саме, відповідно до виготовленого 11.06.2013 на замовлення Харківської міської ради технічного паспорту, інвентаризаційна справа №83167;

- зобов`язати Фізичну особу - підприємця Яковлєву Галину Олександрівну, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради () нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, розташовані у нежитловій будівлі літ. А-2" за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, буд. 6, а Харківську міську раду зобов`язати прийняти вищевказане нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.02.2022 позовну заяву керівника Немишлянської окружної прокуратури м.Харкова було залишено без руху на підставі ч. 1 ст. 174 ГПК України та надано позивачу строк 10 днів з дня вручення йому даної ухвали для усунення недоліків, а саме: надання до суду доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

18.02.2022 до господарського суду надійшло клопотання Немишлянської окружної прокуратури м.Харкова (вх. № 3952) про усунення недоліків позовної заяви, до якої позивач в якості доказу сплати судового збору в розмірі 15914,10 грн додав незасвідчену фотокопію платіжного доручення № 216 від 09.02.2022.

Ухвалою господарського суду від 21.02.2022 позивачу було надано строк 10 днів з дня вручення йому даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви, а саме: надання до суду доказів сплати судового збору в оригіналі або належним чином засвідченій копії.

У зв`язку із введенням Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 за № 2102-IX, воєнного стану в Україні через військову агресію РФ, прокурором було усунено недоліки позовної заяви із порушенням встановленого судом терміну.

Так, на виконання вищевказаної ухвали прокурор 13.06.2022 надав до суду докази сплати судового збору в сумі 15914,10 грн, а саме, оригінал платіжного доручення № 216 від 09.02.2022 з відміткою про оплату від 10.02.2022.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.06.2022 позовну заяву керівника Немишлянської окружної прокуратури м.Харкова було прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі № 922/476/22 за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 20.07.2022, відповідач-2 проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами, а судами не встановлено той факт, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог законодавства України, з перевищенням компетенції та порушувало права інших осіб. Також, як вказує відповідач-2, у позовній заяві не наведено правових підстав визнання договору купівлі-продажу недійсними, а також підстав для задоволення вимоги про повернення майна. Крім того, на думку відповідача-2, позивачем не наведено наявності такого суспільного інтересу у потребі держави у спірному майні, який би дозволяв дійти висновку про наявність підстав у втручання у майнові права відповідачів як добросовісних набувачів спірного нерухомого майна.

Разом з відзивом на позовну заяву відповідачем-2 було подано до суду заяву про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду справи № 925/1133/18 та оприлюднення повного тексту постанови. Заяву обґрунтовано тим, що правовідносини, які склалися між сторонами спору у справі № 925/1133/18, яка переглядається у касаційному порядку Судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування положень ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", є подібними до правовідносин у даній справі № 922/476/22.

Також 20.07.2022 відповідачем-2 було подано до суду заяву про застосування до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішення питання про наслідки спливу позовної давності.

20.07.2022 до суду надійшов відзив Харківської міської ради на позовну заяву, в якому відповідач-1 проти позову заперечував та наполягав на тому, що Харківською міською радою та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради повністю дотримано спосіб та порядок проведення процедури приватизації нежитлових приміщень. Відповідач-1 також зазначив, що у даному випадку, сторони уклали договір купівлі-продажу при їх вільному волевиявленні та вчинили дії, які свідчать про прийняття їх до виконання, тобто дії сторін спрямовані на реальне настання правових наслідків, а їх внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, тому посилання прокурора на те, що спірний правочин не відповідає ст. 203 ЦК України не підтверджено належними та допустимими доказами. На думку відповідача, позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення 7 ceсiї Харківської міської ради 7 скликання від 06.07.2016 № 283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" в частині, а саме пункту 63 додатку до рішення, не призведе до поновлення прав територіальної громади м. Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження нею спірним майном, а отже, не є ефективним способом захисту прав територіальної громади м. Харкова. Крім того, у своєму відзиві Харківська міська рада заявила, що Немишлянською окружною прокуратурою м. Харкова Харківської області не обґрунтовані та не доведені підстави представництва інтересів держави в суді.

09.08.2022 до суду надійшли відповіді прокурора на відзиви відповідача-1 та відповідача-2, в яких прокурор заперечував проти доводів відповідачів, стосовно чого надав свої обґрунтування.

Також 09.08.2022 прокурор надав до суду письмові заперечення, в яких заперечував проти доводів Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради щодо необхідності зупинення провадження у справі та просив відмовити у задоволенні відповідної заяви відповідача-2, оскільки під час звернення до суду із позовною заявою прокурором було дотримано процедуру, встановлену ч. 3, 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Також 09.08.2022 до суду надійшли письмові заперечення прокурора на заяву відповідача-2 про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що необхідні для виявлення порушень норм законодавства документи прокурором було отримано на підставі ухвали слідчого судді 16.02.2019, та саме з цього часу прокурор набув можливість звернутися з відповідним позовом до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.09.2022 було задоволено заяву Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 20.07.2022) про зупинення провадження у справі; провадження у справі № 922/476/22 зупинено до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 925/1133/18 та оприлюднення повного тексту постанови.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.08.2024 провадження у справі № 922/476/22 поновлено у зв`язку із розглядом Великою Палатою Верховного Суду справи № 925/1133/18 та прийняттям 11.06.2024 рішення, яким задоволено касаційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури, повний текст якого оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 17.07.2024.

05.09.2024 Харківською міською радою було подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог та відмову у задоволенні позову з посиланням на те, що прокурор не був позбавлений можливості, з використанням повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру", чинним з 14.10.2014, своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію.

03.10.2024, в межах підготовчого провадження у справі, керівником Немишлянської окружної прокуратури м.Харкова було подано до суду заяву про зміну предмету позову, в якій прокурор просив здійснювати розгляд позовних вимог у наступній редакції:

- визнати незаконним та скасувати п. 80 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 5427-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Яковлєвою Галиною Олександрівною, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 2245;

- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіна С.В. від 05.09.2017 № 36911662 про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу за реєстраційним номером 01, одночасно припинивши право власності Яковлєвої Галини Олександрівни, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 5427-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Яковлєвою Галиною Олександрівною, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 2245;

- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіна С.В. від 05.09.2017 № 36911300 про державну реєстрацію за Яковлєвою Галиною Олександрівною, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , права власності на нежитлову будівлю літ. "А-2", загальною площею 577,6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

- зобов`язати Фізичну особу - підприємця Яковлєву Галину Олександрівну, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , привести у первинний стан нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв. м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_2 , а саме, відповідно до виготовленого 11.06.2013 на замовлення Харківської міської ради технічного паспорту, інвентаризаційна справа № 83167;

- витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ Сонечко" () на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради () нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, що є частиною нежитлової будівлі літ. "А-2", що розташована за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, 6, а Харківську міську раду зобов`язати прийняти вищевказані нежитлові приміщення.

11.10.2024 на електронну адресу суду надійшло клопотання керівника Немишлянської окружної прокуратури м.Харкова про залучення до участі у справі як співвідповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ Сонечко" (43036085). Аналогічне клопотання у паперовій формі (вх. № 25854/24) надійшло до суду поштовим зв`язком 14.10.2024.

Вищевказані клопотання прокурора були задоволені ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.10.2024.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.10.2024 було задоволено заяву керівника Немишлянської окружної прокуратури м.Харкова про забезпечення позову, яка надійшла до суду 03.10.2024, та з метою забезпечення позову накладено арешт на об`єкт нерухомого майна № 101 (номер запису про право власності № 55202510), а саме: нежитлову будівлю літ. "А-2" загальною площею 577,6 кв.м, що складається з нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 1-:-27 загальною площею 333,3 кв.м, нежитлових приміщень 2-го поверху №№1-:-26 загальною площею 244,3 кв.м, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, 6, до складу якої увійшли нежитлові приміщення 1-го поверху №13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії з цим майном.

Протокольною ухвалою господарського суду від 12.11.2024 підготовче провадження у справі № 922/476/22 закрито; розгляд справи по суті призначено на 17.12.2024 о 15:00.

Протокольною ухвалою господарського суду від 17.12.2024 розгляд справи по суті відкладено на 14.01.2025 о 14:00.

У судовому засіданні, яке відбулося 14.01.2025, представник прокуратури підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача-1 та відповідача-2 проти позову заперечував повністю, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач-3 та відповідач-4 у судове засідання не з`явились; про причину неявки суд не повідомили.

Копії ухвал, надіслані на адреси відповідача-3 та відповідача-4, були повернуті до господарського суду без вручення адресатам у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Інформації ж про інші адреси відповідача-3 та відповідача-4 у суду немає.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 904/9904/17).

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач-3 та відповідач-4 були належним чином повідомлені про розгляд даної справи.

Враховуючи, що підстави для відкладення розгляду справи відсутні, суд визнав за можливе розглянути справу без участі представників відповідача-3 та відповідача-4, за наявними у справі матеріалами, згідно зі ст. 202 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників прокуратури, відповідачів 1 та 2, суд встановив наступне.

На підставі договору оренди № 6014 від 27.11.2015 ФОП Яковлєва Галина Олександрівна використовувала нежитлові приміщення 1-го поверху № 13--.-16, загальною площею 45,0 кв. м, в нежитловій будівлі літ. "А-2", що розташована за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, буд. 6.

14.06.2016 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФОП Яковлєвою Г.О. укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди № 6014 від 27.11.2015, в якій текст вищевказаного договору викладено у новій редакції, де зазначено, що предметом договору є нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м (технічний паспорт КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", інвентаризаційна справа № 83167 від 11.06.2013), що належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова та розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: м. Харків, вул. Генерала Момота, 6.

Відповідно до п. 3.2 договору оренди № 6014 від 27.11.2015 (у новій редакції), орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова та пропорції її розділу, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 566/11 від 23.12.2011 (далі - Методика).

Згідно з пунктами 4.7-4.8 договору, орендар має право виключно за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, здійснювати поточний ремонт, за свій рахунок провадити капітальний ремонт, реконструкцію при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно діючого законодавства.

Відповідно до п. 10.1 договору, строк його дії - до 27.10.2018.

Відповідно до п. 3.1 договору, станом на 08.10.2015 вартість об`єкту оренди складала 191 600, 00 грн., без ПДВ.

У подальшому ФОП Яковлєва Г.О. звернулася з листом до Управління комунального майна та приватизації (вх. № 10162 від 22.06.2016), у якому просила дозволити приватизацію вказаних нежитлових приміщень.

При цьому, до вказаного листа не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію.

На підставі вказаного звернення Харківською міською радою прийнято відповідне рішення, а саме в Додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16, за порядковим номером 80 до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу, включено вищевказані нежитлові приміщення 1-го поверху, зальною площею 45,0 кв.м, в нежитловій будівлі літ. "А-2", що розташована за адресою: м. Харків, вул. Генерала Момота, 6, таким чином, міська рада дозволила приватизувати вказаний об`єкт нерухомого майна шляхом викупу, про що повідомила ФОП Яковлєву Г.О. листом від 07.07.2016 за вих. № 10663.

Після цього ФО-П Яковлєва Г.О. звернулася до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради з заявою про приватизацію від 13.07.2016 № 3345.

Крім того, ФО-П Яковлєва Г.О. звернулася до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради з листом (вх. № 11843 від 19.07.2016), у якому просила оцінку для приватизації вищевказаного майна шляхом викупу провести суб`єктом оціночної діяльності Бєлих Б.М.

На виконання вказаного листа Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, з метою визначення вартості об`єкта для приватизації шляхом викупу, звертається до суб`єкта оціночної діяльності Бєлих Б.М. (лист від 21.07.2016 № 11657) з пропозицією провести оцінку вказаних нежитлових приміщень на підставі відповідного договору, укладеного з ФОП Яковлєвою Г.О.

На підставі вказаного листа суб`єкт оціночної діяльності ФО-П Бєлих Б.М. склав звіт про оцінку майна, відповідно до якого вартість нежитлових приміщень 1-го поверху № 13-:-16, що розташовані в нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: м. Харків, вул. Генерала Момота, 6, станом на 31.07.2016 без ПДВ склала 194950,00 грн.

У подальшому, 23.12.2016, між ФОП Яковлєвою Г.О. та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, укладено договір № 5427-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2245, відповідно до якого ФОП Яковлєва Г.О. приватизувала нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, в нежитловій будівлі літ. "А-2", що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гаврилової С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33377577 від 10.01.2017 зареєстровано право власності за Яковлєвою Г.О. на вищевказані нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, в нежитловій будівлі літ. "А-2", що розташована за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, буд. 6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Як вказує прокурор, у вказаних вище звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ФОП Яковлєвої Г.О. з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, відсутні будь-які відомості про те, що ФОП Яковлєвою Г.О. проводилися ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, у тому числі невід`ємні поліпшення.

ФОП Яковлєва Г.О. не подавала до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна та приватизації, документи, передбачені п. 2.2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.

Отже, прокурор вважає, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, в наслідок чого, відповідне рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню.

05.09.2017 державним реєстратором прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіним С.В., за результатом розгляду заяви відповідача Яковлєвої Г.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.08.2017 прийнято рішення (індексний номер 36911662) про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи, в якому зазначено, що останній провів державну реєстрацію права власності (форма власності: приватна, власник ОСОБА_1 , паспорт: НОМЕР_2 ) на нежитлову будівлю літ. "А-2" з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що утворилася у результаті об`єднання об`єктів нерухомого майна: нежитлових приміщень 1-го поверху № 13-:-16, розташованих у нежитловій будівлі літ. "А-2", з реєстраційним номером 01, що належали відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності; нежитлових приміщень 1-го поверху № 1 -:-12, 17-:-24; 2-го поверху № 1 -:-16 в нежитловій будівлі літ."А-2" з реєстраційним номером 1, що також належали на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтею 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державним реєстратором прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіним С.В. закрито розділи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційні справи за реєстраційним номером 1, 01.

Крім того, державним реєстратором прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіним С.В. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за відповідачем Яковлєвою Г.О. права власності на нежитлову будівлю літ. "А-2", загальною площею 577,6 кв.м, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, буд. 6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Підставою для вищевказаної державної реєстрації права власності зазначені наступні документи: лист, серія та номер: 1013736, виданий 31.07.2017видавник: КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації"; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 27.07.2017, видавник: КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації"; договір купівлі-продажу, серія та номер: 1775, виданий 02.07.2013, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В.; Акт прийому-передачі № 5003-В-С від 02.07.2013; Договір № 5427-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, серія та номер: 2245, виданий 23.12.2016, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилова С.А.; Акт прийому-передачі, серія та номер: 5427-В-С, виданий 27.12.2016, видавник: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізична особа-підприємець Яковлєва Г.О.

Підставою внесення запису стало рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіна С.В. (з відкриттям розділу), індексний номер 36911300 від 05.09.2017.

У листі КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за вих. № 1013736 від 31.07.2017, що міститься в матеріалах реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна № 101 зазначено, що на замовлення Яковлєвої Г.О. проведено обстеження та виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю літ. "А-2", що розташована за адресою: АДРЕСА_2 Інтернаціоналу на підставі рішення 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.11.2015 № 12/15). Обстеженням уточнено лінійні розміри, змінено нумерацію приміщень з приміщень 1-го поверху № 1-:-24 на № 1-:-27, приміщення 2-го поверху з приміщень № 1-:-16 на № 1-:-26 та уточнено загальну площу, яка складає 577,6 кв.м. Нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-27, 2-го поверху № 1-:-26 загальною площею 577,6 кв.м складають нежитлову будівлю літ. "А-2" в цілому. Самочинного переобладнання або будівництва не виявлено.

Поряд з цим, в технічному паспорті на громадський будинок АДРЕСА_2 , та належить на праві приватної власності Яковлєвій Г.О., зазначено, що приміщеннями 1-го поверху розділені, в тому числі на коридор, площею 10,0 кв.м (№ 13); коридор, площею 7,0 кв.м (№ 14); котельню, площею 6,8 кв.м (№ 15); кабінет, площею 7,6 кв.м (№ 16), що в цілому дорівнює площі 31,4 кв.м.

Враховуючи дані, що містяться у вищевказаному листі КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за вих. № 1013736 від 31.07.2017, можна зробити висновок, що залишок площі обліковується в інших приміщеннях, що утворилися після перепланування (реконструкції) нежитлової будівлі літ. "А-2" її власником.

Таким чином, відповідачем-3 вчинено дії, спрямовані на зміну технічних характеристик спірного майна, у зв`язку з чим останнє набуло нових індивідуальних ознак, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_2 , як окремий об`єкт нерухомого майна, увійшли до складу нежитлової будівлі літ. "А-2", загальною площею 577,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті чого утворено новий об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 101.

Враховуючи вищевикладене, на момент звернення прокурора до суду з цим позовом згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. "А-2", загальною площею 577, 6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якого, фактично, увійшов спірний об`єкт нерухомого майна, загальною площею 45,0 кв.м.

Після поновлення провадження у справі № 922/476/22 судом встановлено, що з 24.05.2024 право власності на нежитлову будівлю літ. "А-2", загальною площею 577,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якого, фактично, увійшов спірний об`єкт нерухомого майна, загальною площею 45,0 кв.м, обліковується за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЦ Сонечко" (). Документами, що стали підставою для державної реєстрації права власності є: акт приймання-передачі, серія та номер: б/н, виданий 24.05.2024, видавник: ОСОБА_1 , TOB "МЦ Сонечко", справжність підписів засвідчено 24.05.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Золотоус-Жидковою О.О., за реєстровими №№ 632, 633.

Так, ОСОБА_1 під час розгляду справи № 922/476/22 було внесено до статутного капіталу ТОВ "МЦ Сонечко" у складі нежитлової будівлі літ. "А-2" спірне нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, розташованих у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, на теперішній час, кінцевим власником спірного нерухомого майна є ТОВ "МЦ Сонечко", що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 396231938 від 24.09.2024 та Актом приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ "МЦ Сонечко" від 24.05.2024, справжність підписів на якому засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Золотоус-Жидковою О.О., за реєстровими №№ 632, 633.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, власником та керівником ТОВ "МЦ Сонечко" є ОСОБА_2 .

Вищевказане, на думку прокурора, дає обґрунтовані підстави стверджувати, що відповідач-3 у справі - ФОП Яковлєва Г.О. та власник/керівник ТОВ "МЦ Сонечко" (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 ) ОСОБА_2 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 ) є пов`язаними особами та мають споріднені зв`язки, а відчуження спірного нерухомого майна відбулося формально з метою уникнення відповідальності та створення перешкод для виконання судового рішення у справі № 922/476/22.

Отже, прокурор вважає, що спірний об`єкт нерухомого майна повинен бути витребуваним у ТОВ "МЦ Сонечко", як у недобросовісного набувача.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Щодо права прокурора на звернення з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч. 4 цієї статті, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Як вказує прокурор, недотримання під час проведення приватизації вимог чинного законодавства, принципів відкритості, максимальної ефективності та економії унеможливлює раціональне та ефективне використання комунального майна, що, у свою чергу, порушує матеріальні інтереси держави, а також безпосередньо порушує права та інтереси територіальної громади.

Суд зазначає, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте, у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, оскільки іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 922/1441/19, від 24.09.2020 у справі № 922/3272/18 зі схожих правовідносин.

З урахуванням обставин цієї справи, прокуратурою визначено відповідачами Харківську міську раду та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, які розпорядилися спірним майном в порушення, як вказує прокурор, вимог законодавства про приватизацію, а отже прокурор мав право звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів територіальної громади.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 922/1441/19, від 24.09.2020 у справі № 922/3272/18 зі схожих правовідносин.

При цьому, встановлена Законом України "Про прокуратуру" умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто, визначений частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 дійшла таких висновків:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: - відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; - орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави

Відтак, прокурор не має надавати докази, що він до подання цього позову звертався до уповноважених органів, а уповноваженим органом надана відповідь, що такий орган невзмозі здійснити захист інтересів.

Щодо суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

У частині 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно зі ст. 172 Цивільного кодексу України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

За приписами ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування й оренду.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання акту незаконним і скасування рішення є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту незаконним і його скасування є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна", (в редакції чинній, на момент прийняття оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування), відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції чинній, на момент прийняття оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування), приватизація державного майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об`єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Статтею 15 вказаного Закону визначені способи приватизації, зокрема, шляхом: продажу об`єктів приватизації на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу об`єктів приватизації за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс); продажу акцій (часток, паїв), що належать державі у господарських товариствах, на аукціоні, за конкурсом, на фондових біржах та іншими способами, що передбачають загальнодоступність та конкуренцію покупців; продажу на конкурсній основі єдиного майнового комплексу державного підприємства, що приватизується, або контрольного пакета акцій акціонерного товариства при поданні покупцем документів, передбачених частиною першою статті 12 цього Закону; продажу акцій на міжнародних фондових ринках, у тому числі у вигляді депозитарних розписок; іншими способами, які встановлюються спеціальними законами, що регулюють особливості приватизації об`єктів окремих галузей.

Згідно із ст. 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції чинній, на момент прийняття оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування), викуп акцій (часток, паїв), що належать державі в статутному капіталі господарських товариств, інших господарських організацій та підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності, здійснюється відповідно до законодавства з питань приватизації та з урахуванням установчих документів таких товариств. Викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення), продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності, є відповідно: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими радами.

Статтею 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення) визначено способи приватизації об`єктів малої приватизації. Приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс). Шляхом продажу за конкурсом може здійснюватися приватизація окремих єдиних майнових комплексів групи А та окремих об`єктів групи Ж.

Як зазначено у статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Таким чином, орган місцевого самоврядування, її виконавчий комітет, міський голова (в межах їх компетенції) у спірних правовідносинах реалізують права власника майна, що перебуває у комунальній власності, щодо володіння, користування та розпорядження таким майном на підставі та у порядку, визначеному чинним законодавством України.

В оспорюваному рішенні 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16 зазначено, що його прийнято на підставі Законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про місцеве самоврядування в Україні" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11.

У договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5427-В-С від 23.12.2016 зазначено, що його укладено на підставі рішення 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11 "Про програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" на 2012-2016 роки" та рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 06.07.2016 № 284/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова".

Відповідно до пункту 1.1 зазначеної вище Програми, її розроблено відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та інших законодавчих актів, що регулюють питання власності.

У пунктах 1.3, 2.2 Програми визначено основну мету, завдання та пріоритети приватизації комунального майна територіальної громади міста на 2012-2016, а також її принципи.

Так, основною метою приватизації є, зокрема, підвищення ефективності використання майна, створення конкурентного середовища, залучення інвестицій з метою забезпечення соціально-економічного розвитку міста, а також забезпечення надходження коштів від приватизації до міського бюджету.

До завдань проведення приватизації у 2012-2016 роках належить досягнення максимальної ефективності приватизації об`єктів, що підлягають приватизації відповідно до Програми. До основних принципів індивідуальної приватизації відноситься досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта приватизації; вибір способу приватизації об`єкта. Відповідно до пунктів 5.1-5.3 Програми, продаж об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою для кожної групи об`єктів. Умови відчуження об`єктів комунальної власності визначено цією Програмою та чинним законодавством України. Одним із способів, що застосовується при індивідуальній приватизації, є конкурсний продаж як інструмент збалансування досвіду та переваг, наявних у покупців, які можуть посилити конкурентні переваги підприємства, та збільшення розміру ціни об`єкта.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинний на час прийняття рішення міською радою) (далі - Закон), приватизація проводиться з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону, відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

За змістом ч. 1 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції чинній на час прийняття рішення про відчуження об`єктів комунальної власності), з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. Окремим індивідуально визначеним майном вважається рухоме та нерухоме майно.

Частиною 2 статті 5-1, частиною 2 статті 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації. Викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.

З моменту прийняття рішення про приватизацію об`єктів, які перебувають у комунальній власності, органами приватизації здійснюється підготовка до їх приватизації відповідно до статті 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), що полягає, зокрема, у встановлені ціни продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; публікації інформації про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; а також вчиненні інших дій, необхідних для підготовки об`єктів малої приватизації до продажу.

Відповідно до ст. 9 зазначеного Закону, за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.

Викуп застосовується до об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України (частини 1, 3 статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України. На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.05.2012 за № 753/21066 (далі - Порядок № 439).

Згідно з пунктом 8.1 Порядку № 439, викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Як встановлено судом, нежитлові приміщення 1-го поверху № 13--.-16, загальною площею 45,0 кв.м, в нежитловій будівлі літ. "А-2", розташовані за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, буд. 6, які відповідач-1 рішенням від 06.07.2016 №283/16 вирішив відчужити шляхом викупу ФОП Яковлєвою Г.О., про що зазначено у пункті 80 додатку до цього рішення, є окремим індивідуально визначеним майном, тобто відноситься до групи А об`єктів приватизації, та перебуває у комунальній власності міста Харкова.

Згідно з п. 8.2 Порядку № 439 ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, установлюється на підставі результатів його оцінки.

Як зазначено вище, оцінка майна, яке підлягає приватизації, проводиться відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 1891 від 10.12.2003 (далі - Методика).

Відповідно до п. 69 Методики, вимоги цього розділу поширюються на випадки проведення оцінки об`єктів у матеріальній формі з метою їх приватизації (окреме індивідуально визначене майно, об`єкти незавершеного будівництва, включаючи законсервовані об`єкти, об`єкти соціально-культурного призначення) як об`єктів малої приватизації, застави та інші способи відчуження відповідно до законодавства.

Згідно з п. 70 Методики, для визначення вартості об`єктів нерухомості, що приватизуються відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", у тому числі разом із земельними ділянками, на яких розташовані такі об`єкти, застосовується незалежна оцінка, яка проводиться відповідно до національних стандартів оцінки з урахуванням вимог цієї Методики та Методики оцінки земельних ділянок.

Відповідно до п. 71 Методики, вибір виду вартості об`єктів малої приватизації регулюється вимогами національних стандартів оцінки з урахуванням особливостей, визначених цією Методикою. При цьому враховуються способи їх продажу, строк корисного використання таких об`єктів, належність їх до спеціалізованого або неспеціалізованого майна. У разі викупу об`єктів малої приватизації може визначатися їх ринкова вартість або спеціальна вартість залежно від наявності передумов їх застосування, визначених Національним стандартом №1.

Згідно з абз. 6 п. 73 Методики, порядок оцінки орендованого нерухомого майна (майна, що надавалося у концесію), що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди (концесії), під час приватизації, встановлюється Фондом державного майна. Порядком також визначається процедура ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря (концесіонера).

Зазначений порядок встановлений Фондом державного майна України, а саме Порядком оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затверджений наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 № 377 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України18.03.2004 за № 343/8942 (далі - Порядок № 377).

Відповідно до п. 1.1 Порядку № 377, цей Порядок установлює вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення (далі - орендоване нерухоме майно), під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

Згідно з п. 2.1 Порядку № 377, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна (далі - ідентифікація поліпшень) є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.

Відповідно до п. 2.2 Порядку № 377, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:

- договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;

- погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;

- аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;

- довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;

- інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, відповідач-3 до органу приватизації документи, передбачені пунктом 2.2 Порядку № 377, під час приватизації не подавав, що, в свою чергу, свідчить про відсутність здійснення ФОП Яковлєвою Г.О. жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді, а саме з 27.11.2015 по 22.06.2016, тобто по день подачі нею заяви до Управління комунального майна та приватизації про надання дозволу приватизації.

Дослідивши звіт про оцінку майна, наданий суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Бєлих Б.М. від 31.07.2016, про вартість спірних нежитлових приміщень, суд встановив відсутність будь-яких відомостей про те, що відповідачем-3 проводились ремонтні роботи у цих нежитлових приміщеннях, у т. ч. було здійснено їх невід`ємні поліпшення.

Не містить таких відомостей також і договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5427-В-С від 23.12.2016.

Даний факт відповідачами не спростований, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

Доводи відповідачів, що орган приватизації вправі самостійно обрати такий спосіб приватизації як викуп за відсутності будь-яких додаткових умов, як то проведення поліпшення майна на більш ніж 25% його вартості, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти у відповідності до вимог законодавства, що регулює порядок приватизації комунального майна задля дотримання законності при прийнятті рішень і недопущенні порушення прав територіальної громади, інтереси якої він представляє.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2000 № 14-рп/2000 у справі №1-16/2000 за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні № 163 "Черемшина" щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (справа про визначення способу малої приватизації), роз`яснено, що право органів, які здійснюють функції розпорядження державною власністю, самостійно визначати спосіб приватизації обмежується випадками, передбаченими законом.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 17.06.2020 у справі № 922/2593/19, від 17.06.2020 у справі № 922/1958/19, від 23.06.2020 у справі № 922/1970/19, від 07.07.2020 у справі № 922/2932/19, від 08.07.2020 у справі № 922/1969/19 зі схожих правовідносин.

При цьому, суд зазначає про безпідставні посилання відповідачів на загальне положення частини 2 статті 777 ЦК України, якою передбачено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання, та на загальну норму частини 1 статті 289 ГК України, якою передбачено право орендаря на викуп об`єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди, оскільки спірні правовідносини виникли під час приватизації, порядок проведення якої регулюються спеціальним законодавством, яке підлягає пріоритетному застосуванню перед нормами Цивільного та Господарського кодексів України. Крім того, частиною 4 статті 289 ГК України встановлено, що приватизація єдиних майнових комплексів, нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна, зданих в оренду здійснюється у випадках і порядку передбачених законом.

Отже, виходячи з системного аналізу змісту положень законодавства про приватизацію (статей 51, 162 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного до 06.03.2018), статей 11, 182 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (чинного до 06.03.2018)), Харківська міськрада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації (у цьому випадку Управління комунального майна та приватизації Харківської міськради) має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виняткових випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме у цьому випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендар за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснив поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менше 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. Тобто викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті 11, статті 182 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

Слід зауважити, що зазначений правовий висновок сформовано не лише в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, а є усталеною судовою практикою, відображеною, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 922/2593/19, від 17.06.2020 у справі №922/1958/19, від 23.06.2020 у справі №922/1970/19, від 07.07.2020 у справі №922/2932/19, від 08.07.2020 у справі №922/1969/19, від 23.07.2020 у справі №922/2762/19, від 03.11.2020 у справі №922/3814/19, від 16.03.2021 у справі №922/1009/20, від 18.03.2021 у справі №922/4169/19, від 24.03.2021 у справі №922/2244/19, від 24.03.2021 у справі №922/3276/19, від 31.03.2021 у справі №922/3272/18, від 01.04.2021 у справі № 922/250/20, від 06.04.2021 у справі №922/1668/20, від 13.04.2021 у справі № 922/2934/19, від 13.04.2021 у справі №922/3852/19, від 20.04.2021 у справі №922/2811/19 зі спорів, що виникли із подібних правовідносин приватизації способом викупу комунального майна територіальної громади м. Харкова за участю Харківської міськради і Управління комунального майна та приватизації Харківської міськради.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020, принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): "закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori); "закон спеціальний має перевагу над загальним" (іех speciaiis derogat generali)" "загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Зважаючи на імперативні положення частини 4 статті 289 ГК України, частини 4 статті 3 і частини 9 статті 17 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного до 06.03.2018) і частини 2 статті 1 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) (чинного до 06.03.2018), а також з огляду на укладення з фізичною особою - підприємцем договору оренди від 23.12.2016 вже після завершення пільгового періоду набуття права на викуп орендованого майна виключно на підставі договору оренди, тобто після 16.05.1995, суд вважає, що у питанні регулювання спірних правовідносин відчуження комунального нерухомого майна Закон України "Про приватизацію державного майна" (чинний до 06.03.2018), Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (чинний до 06.03.2018) з одного боку, та ЦК України і ГК України з іншого боку, співвідносяться як спеціальний та загальний закони відповідно.

Безпідставними є і посилання відповідачів на пункт 5.6 договору оренди, яким встановлено, що орендар, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передано в оренду, має переважне право перед іншими особами на його викуп, оскільки таке право виникає у орендаря лише за умов, визначених Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Статтею 13 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" визначено, що продаж об`єктів малої приватизації на аукціоні полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував у ході торгів найвищу ціну.

У статті 14 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" зазначено, що продаж об`єктів малої приватизації за конкурсом полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував найвищу ціну та взяв зобов`язання виконати умови конкурсу.

З наведених норм права вбачається, що основною метою приватизації, у тому числі комунального майна є досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності, тобто отримання найвищої ціни за об`єкти, що підлягають приватизації та залучення коштів для здійснення структурної перебудови економіки територіальної громади.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що орендарем - ФОП Яковлєвою Г.О. здійснювалися поліпшення орендованого приміщення у визначеному законом порядку до звернення із заявою до органу приватизації про викуп майна, а обраний спосіб приватизації шляхом викупу за відсутності доказів здійснення поліпшень суперечить інтересам територіальної громади, у зв`язку з тим, що він фактично свідчить про не проведення конкурсного продажу нежитлових приміщень (аукціон або конкурс), що виключає можливість отримати за об`єкт приватизації більше ринкової вартості, адже на аукціон або конкурс такий об`єкт виставляється з початковою вартістю, що дорівнює ринковій, та в ході їх проведення ціна продажу може збільшитись.

Згідно із ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що пункт 80 до рішення Харківської міської ради 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16 прийнято з порушенням вимог Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", а відтак є незаконним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням.

Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 51), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.67), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.13), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 180), від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (пункт 143).

З огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до господарського суду пункт 80 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 06.07.2016 № 283/16 уже реалізований та вичерпав свою дію виконанням, а саме шляхом укладення 23.12.2016 договору № 5427-В-С між територіальною громадою в особі Харківської міської ради, від імені якої діяло Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, та ФОП Яковлєвою Г.О, визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору купівлі-продажу та повернення об`єкта приватизації в комунальну власність (схожий висновок викладено в пункті 8.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21).

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5427-В-С від 23.12.2016, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП Яковлєвою Г.О., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. (реєстровий № 2245), суд зазначає наступне.

Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави недійсності правочину, до яких, зокрема, відноситься наступне: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що продовжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5427-В-С від 23.12.2016 укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП Яковлєвою Г.О. на підставі, зокрема, рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16, яке з підстав, зазначених вище, визнано незаконним, а також з порушенням вимог статті 18-1 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" і Закону України "Про місцеве самоврядування".

Таким чином, здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади.

Таку правову позицію наведено у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15.

При цьому, суд враховує викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 обґрунтовані висновки про те, що:

1) передача права власності на майно, у тому числі у результаті приватизації, передбачає наявність волевиявлення як у продавця, так і у покупця такого майна. Отже, покупець, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу шляхом приватизації орендованого нежитлового приміщення, та достовірно знаючи, що поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, ним здійснені не були та жодні дії, які би свідчили про намір здійснити такі поліпшення, ним не вчинялись, не міг не усвідомлювати, що такі дії суперечать пункту 1 частини 1 статті 182 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (чинного до 06.03.2018), зміст якого є загальнодоступним, чітким і зрозумілим. За встановлених судами попередніх інстанцій у цій справі обставин, безумовна участь орендаря у приватизації орендованого майна шляхом викупу, без дотримання з його боку умов, передбачених законом щодо поліпшення такого майна, не може вважатися "законним і обґрунтованим очікуванням" у розумінні Першого протоколу до Конвенції;

2) продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачених статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного до 06.03.2018);

3) порушення Харківською міськрадою умов та порядку приватизації призвели не тільки до можливих економічних збитків (недотримання територіальною громадою коштів від відкритого продажу майна конкурентним способом), а позбавили інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості придбати комунальне майно на відкритому конкурсі, створили для них і орендаря несправедливі умови конкуренції на ринку продажу комунального майна. При цьому орендар, як наслідок, отримав непередбачені законом привілеї викупити майно неконкурентним способом;

4) Міськрада, розпорядившись таким чином майном, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови орендаря, який користувався комунальним майном і не здійснив його невід`ємних поліпшень, і інших потенційних покупців комунального майна, фактично протиправно позбавивши останніх права на участь у приватизації;

5) тобто у справі № 922/623/20 судами першої та апеляційної інстанцій встановлено як обставини порушення органами місцевого самоврядування умов і порядку приватизації комунального майна, так і наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій орендаря;

6) отже, позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна.

Аналогічної правової позиції також дотримується Верховний суд у постанові від 17.09.2024 у справі № 922/787/20.

Разом з тим, слід враховувати, що після поновлення судом провадження у справі № 922/476/22 встановлено, що з 24.05.2024 право власності на нежитлову будівлю літ. "А-2", загальною площею 577, 6 кв.м, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, 6, до складу якого, фактично, увійшов спірний об`єкт нерухомого майна, загальною площею 45,0 кв.м, зареєстровано за ТОВ "МЦ Сонечко" приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Золотоус-Жидковою О.О. (реєстрові №№ 632, 633) на підставі акту приймання-передачі, серія та номер: б/н, виданий 24.05.2024, видавник: Яковлєва Г.О.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (пункти 10.7-10.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, провадження № 12- 158гс19).

У пунктах 8.36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 сформульовано такі релевантні до спірних правовідносин правові висновки:

"Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 ЦК України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34).

При цьому в пункті 49 постанови від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване".

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 (пункт 46), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, від 11.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 52) та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/3013/19, від 02.07.2024 у справі №906/283/22, від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 13.08.2024 у справі №675/401/20, в яких, зокрема, зазначено, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Наведене виключає необхідність визнання недійсними в судовому порядку оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного в процесі приватизації спірного нерухомого майна, так і правочину щодо передачі спірних нежитлових приміщень у власність відповідача-4, як останнього набувача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.09.2024 у справі № 922/2555/21.

Крім того, слід враховувати, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.

Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача-3 суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації.

Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до виникнення прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Виходячи з цього, в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц та від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц.

В даному випадку прокурором було змінено предмет позову та викладено позовні вимоги у нової редакціїї, а саме змінено спосіб захисту свого порушеного права на віндікаційний позов на підставі ст.387,388 ЦК України шляхом витребування у останнього набувача нерухомого майна.

Отже , враховуючи практику Верховного суду, у разі звернення з віндикаційним позовом, заявлення всіх інших вимог не є необхідним, оскільки є неефективним способом захисту.

З огляду на вищевикладене, ,суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування п. 80 додатку до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 5427-В-С; скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіна С.В. від 05.09.2017 № 36911662 про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу за реєстраційним номером 01, одночасно припинивши право власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 5427-В-С, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 2245; скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіна С.В. від 05.09.2017 № 36911300 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , права власності на нежитлову будівлю літ. "А-2", загальною площею 577,6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); зобов`язання ФОП Яковлєвої Г.О. привести у первинний стан спірні нежитлові приміщення відповідно до виготовленого 11.06.2013 на замовлення Харківської міської ради технічного паспорту - необхідно відмовити саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м.Харкова.

Аналогічний висновок викладено в пунктах 73, 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

Адже обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 92.5/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Щодо позовної вимоги про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ Сонечко" на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлових приміщень 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, що є частиною нежитлової будівлі літ. "А-2", що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , - суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 387 цього ж Кодексу, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

У постанові від 15.06.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки обставин добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію "пропорційності" втручання у право власності набувача майна, а також за відсутності наведення належних мотивів стосовно практики ЄСПЛ із питання втручання держави у право власності, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 922/443/20.

Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності і добросовісності такого набуття.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 під час розгляду справи № 922/476/22 судом внесено до статутного капіталу ТОВ "МЦ Сонечко" у складі нежитлової будівлі літ. "А-2" спірне нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв. м., розташованих у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, на теперішній час, кінцевим власником спірного нерухомого майна є ТОВ "МЦ Сонечко", що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 396231938 від 24.09.2024 та Актом приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ "МЦ Сонечко" від 24.05.2024, справжність підписів на якому засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Золотоус-Жидковою О.О., за реєстровими №№ 632, 633.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувана за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно.

Відповідно до вимог статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна.

І лише наявність у діях власника волі на передачу майна виключає можливість його витребування у добросовісного набувача.

Як вже було встановлено судом вище, здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, у справі № 922/623/20 від 22.01.2021.

Враховуючи відсутність у спірних правовідносинах волі Харківської міської територіальної громади на відчуження свого майна шляхом його викупу ФОП Яковлєвій Г.О., яка в подальшому внесла до статутного капіталу ТОВ "МЦ Сонечко" у складі нежитлової будівлі літ. "А-2" спірне нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45.0 кв.м, розташованих у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, буд. 6, останнє підлягає витребуванню на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради, яке прямо передбачає відповідну можливість, не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством.

Продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачених статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Харківська міська рада, розпорядившись таким чином майном, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови орендаря, який не здійснив його невід`ємних поліпшень, і інших потенційних покупців комунального майна, фактично протиправно позбавивши останніх права на участь у приватизації.

Тобто органи місцевого самоврядування порушили умови та порядок приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій орендаря.

Отже, позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна.

Повернення у власність територіальної громади майна (приміщення), незаконно відчуженого (шляхом викупу) фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах у справі № 922/623/20 від 22.01.2021, № 903/206/19 від 09.06.2021, №922/2592/19 від 07.07.2021.

Разом з тим, при вирішенні цієї категорії справ варто враховувати практику Європейського суду з прав людини у застосуванні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо втручання держави у право на мирне володіння майном (зокрема, рішення у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" віт 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014), якою напрацьовано три критерії для оцінки на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому, з питань оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного правій а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у рішенні "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 вказав, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

Крім того, Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, загалом перевіряє доводи держави про те, то втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи нe оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ріела та інші проти Італії" від 04.09.2001, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06.11.2008).

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Виходячи з вищевикладеного, у правовідносинах щодо приватизації орендарем комунального майна шляхом викупу при нездійсненні ним поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна, відсутній критерій законності та добросовісності набуття майна у власність орендарем.

Крім того, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 дійшов висновку, що Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу за результатами проведення аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Тобто викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення ст. 11, ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

Передача права власності на майно, у тому числі в результаті приватизації, передбачає наявність волевиявлення як у продавця, так і у покупця такого майна Отже, покупець, звертаючись до органів місцевого самоврядування про приватизацію орендованого нежитлового приміщення, та достовірно знаючи, що поліпшення орендованого майна яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, ним здійснені не були та жодні дії, які б свідчили про намір здійснити такі поліпшення, ним не вчинялись, усвідомлював що його звернення є протиправним оскільки суперечить п. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Крім того, при витребуванні майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Поряд з цим, право власності на спірний об`єкт нерухомого майна перейшло до ТОВ "МЦ Сонечко" без матеріальних затрат, оскільки нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, в нежитловій будівлі літ. "А-2", що розташована за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, 6, увійшли до статутного капіталу ТОВ "МЦ Сонечко" лише з волі відповідача-3 у справі - ФОП Яковлєвої Г.О.

Крім того, за приписами ст. 1 Закону України "Про господарські товариства", господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об`єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Таким чином, у разі внесення особою у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю нерухомого майна, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства, набуває право на частку учасника цього товариства.

Стаття 10 Закону України "Про господарські товариства" передбачає, що учасники товариства мають право:

а) брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом;

б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів;

в) вийти в установленому порядку з товариства;

г) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов`язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів;

д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Відповідно до приписів ст. 53 Закону України "Про господарські товариства", учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (ії частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Враховуючи вищевикладене, після внесення спірного об`єкту нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ "МЦ Сонечко" відповідач-3 - ФОП Яковлєва Г.О., фактично продовжує використовувати його для отримання прибутку, не будучи позбавленою права розпорядження таким майном на користь третіх осіб чи повернення внеску в цілому.

Крім того, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, власником та керівником ТОВ "МЦ Сонечко" є ОСОБА_2 .

З вищевказаного вбачається, що відповідач-3 у справі - ФОП Яковлєва Г.О. (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 ) та власник/керівник ТОВ "МЦ Сонечко" Яковлєва Н.П. (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 ) є пов`язаними особами та мають споріднені зв`язки, а відчуження спірного нерухомого майна відбулося формально з метою уникнення відповідальності та створення перешкод для виконання судового рішення у справі № 922/476/22.

Отже, суд вважає, що позбавлення відповідача-4, права власності якого на частину нежитлової будівлі літ. "А-2", загальною площею 577,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якого, фактично, увійшов спірний об`єкт нерухомого майна, що складається з нежитлових приміщень 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності, оскільки викуп орендованого майна ФОП Яковлєвою Г.О. здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, з подальшим внесенням до статутного капіталу ТОВ "МЦ Сонечко", що свідчить про недобросовісність набуття права власності на вищевказаний об`єкт нерухомості та недобросовісність дій відповідних пов`язаних осіб.

Отже, у зв`язку із встановленням обставин, які свідчать про недобросовісність ТОВ "МЦ Сонечко" під час придбання спірного нерухомого майна суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про витребування спірного нерухомого майна у цього відповідача відповідно до статей 387 і 388 ЦК України.

У постанові від 14.11.2018 по справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-1V). Рішення суду про витребування нерухомого манна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Водночас, відповідачами 1 та 2 було заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог керівника Немишлянської окружної прокуратури м.Харкова.

Розглянувши вищевказані заяви відповідачів, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, за змістом названих норм позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що укладення договору купівлі-продажу спірного майна відбулось 23.12.2016, процедура визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації мають бути здійснені у порядку та строки до набрання чинності Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" (07.03.2018). Як наслідок до спірних правовідносин застосовується строки загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Відповідно до правової позиції, що висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 (провадження №12-128гс19), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло з власності власника. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що строк позовної давності не підлягає поновленню у разі укладання надалі договору купівлі-продажу відповідного майна.

Як вбачається з матеріалів справи, з комунальної власності спірне нерухоме майно вибуло на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 5427-В-С, який було укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФОП Яковлєвою Г.О. З позовом прокурор звернувся 07.02.2022.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення.

Отже, початок перебігу позовної давності розпочинається не з моменту, коли певний орган видав акт, на підставі якого відбулося відчуження майна, а з моменту, коли про порушення майнового права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах або прокурор. Такий момент суд має встановити щодо кожної ефективної позовної вимоги, про застосування наслідків спливу позовної давності за якою подав заяву належний за цією вимогою відповідач. Відомості про отримання прокурором даних саме про порушення права власності держави на конкретний об`єкт раніше, ніж про таке порушення дізнався відповідний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, мають бути підтверджені належними доказами (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 р. № 362/44/17, від 19.11.2019 у справі №911/3680/17).

Крім того, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, а в разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Близька за змістом правова позиція неодноразово викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц, від 26.11.2019 у справі №904/841/18, від 20.01.2020 у справі №924/774/18, від 07.04.2021 у справі №911/2669/19, від 13.10.2021 у справі №914/687/20, від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Підставою для звернення до суду з цим позовом стало те, що прокуратура встановила порушення законодавства України переданням у приватну власність спірних нежитлових приміщень на підставі рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16 та договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 23.12.2016 № 5427-В-С.

Ці порушення, за твердженням прокурора, прокуратура виявила під час здійснення процесуального керівництва по кримінальному провадженню №0000002 від 04.01.2017 за ч.3 ст.365-2 КК України.

Так, судом встановлено, що з загальнодоступної інформації, оприлюдненої на офіційному сайті Харківської міськради, а саме з протоколу пленарного засідання 7 сесії Міськради 7 скликання від 06.07.2016 вбачається, що представники Харківської міської та обласної прокуратур не були присутні під час прийняття оспорюваного рішення, а тому прокурор об`єктивно не міг довідатися про факт вибуття спірного нерухомого майна з комунальної власності у володіння іншої особи в зазначений час.

При цьому, імовірна обізнаність прокурора про рішення Харківської міської ради 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16 не свідчить про обізнаність щодо незаконності набуття відповідачем-3 у власність спірних нежитлових приміщень, оскільки суд має встановити обставину саме коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, суд вважає необґрунтованим доводи відповідачів про те, що прокурор у ході досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000002 ще з моменту відкриття зазначеного кримінального провадження 04.01.2017 мав можливість звернутися до суду з клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів по кримінальному провадженню, проте таке клопотання подав лише через 2 роки (в лютому 2019 року), а з позовом в межах цієї справи звернувся лише 07.02.2022, тобто зі спливом більше, ніж 5 років з моменту відкриття кримінального провадження.

Так, у ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 (справа № 639/687/19) в Управлінні комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради було проведено вилучення ряду приватизаційних справ, у тому числі щодо приватизації спірних нежитлових приміщень та саме під час вивчення цієї справи прокуратура встановила незаконність набуття ФОП Яковлєвою Г.О. спірних нежитлових приміщень та низку порушень законодавства України; доказів іншого відповідачами суду не надано.

Слід також зазначити, що враховуючи епідеміологічну ситуацію, яка склалася в Україні станом на 11.03.2020, відповідно до повноважень, встановлених законом, постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" було встановлено карантин з 12.03.2020 на усій території України, який тривав до 01.07.2023.

У свою чергу, 17.03.2020 був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" № 530-ІХ (Закон № 530). Даним законом були внесені зміни, у тому числі, і до ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Відповідно до наведених змін карантин було визнано форсмажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Розділом II Прикінцеві положення Закону №530 було визначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування. Опублікування даного закону відбулося в офіційному виданні Голос України № 51 від 17.03.2020. З вищенаведеного слідує, що з 17.03.2020 карантин на законодавчому рівні було визнано обставиною непереборної сили та, відповідно, з даного моменту має застосовуватися правило п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України щодо зупинення строків позовної давності. Відповідно до п. 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Таким чином, перебіг строків позовної давності з 12.03.2020 був зупинений до 01.07.2023.

За таких обставин, суд зазначає, що строк позовної давності до позовної вимоги про витребування майна, яка має бути визначена з моменту, коли майно вибуло з володіння власника (в даному випадку на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 5427-В-С), станом на момент звернення прокурором з позовом до суду пропущено не було.

Відтак, підстави для застосовування позовної давності до вимоги про витребування спірного нерухомого майна у даному випадку відсутні, а тому заява відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог в цій частині задоволенню не підлягає.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні інших позовних вимог у зв`язку з неефективностю обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м.Харкова, позовна давність до таких вимог не застосовується.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 29, 42, 73, 74, 86, 91, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ Сонечко" (вул. Антонова Авіаконструктора, буд. 5, м. Київ, 03186; ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради (м-н Конституції, буд. 7, м. Харків, 61003; ) нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-:-16, загальною площею 45,0 кв.м, що є частиною нежитлової будівлі літ. "А-2", що розташована за адресою: м. Харків, вул. Момота Генерала, 6, а Харківську міську раду зобов`язати прийняти вищевказані нежитлові приміщення.

В іншій частині позовних вимог у позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ Сонечко" (вул. Антонова Авіаконструктора, буд. 5, м. Київ, 03186; ) на користь Харківської обласної прокуратури (вул. Б.Хмельницького, буд. 4, м. Харків, 61001; ) - витрати зі сплати судового збору в розмірі 3509,10 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до ст. 256-257 ГПК України.

Повне рішення складено "23" січня 2025 р.

Суддя Н.М. Кухар