РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.01.2025Справа № 910/4496/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України"

до ОСОБА_1

про відшкодування збитків 212 300,29 грн, -

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" подало на розгляд Господарського суду міста Києва позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення основного боргу в сумі 147 533,22 грн, 3% річних в розмірі 10670,90 грн та інфляційних втрат в сумі 54096,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, за договором оренди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2024 відкрито провадження у справі № 910/4496/24; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін та призначено судове засідання на 07.06.2024.

Ухвалою суду від 07.06.2024 відкладено розгляд справи на 16.08.2024.

Ухвалою суду від 19.08.2024 призначено судове засідання на 27.09.2024.

В судове засіданні 27.09.2024 представник позивача з?явився, надав свої усні пояснення по суті спору.

В судове засіданні 27.09.2024 представник відповідача не з?явився.

Згідно розпорядження № 01.3-16/1230/24 від 21.10.2024 керівника апарату Господарського суду міста Києва у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 було призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно протоколу від 21.10.2024 повторного автоматизованого розподілу справ між суддями справу №910/4496/24 передано на розгляд судді Князькову В.В.

Ухвалою від 22.10.2024 справу прийнято до свого провадження суддею Князьковим В.В. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач відзиву на позов не подав, клопотання про продовження строку на подачу відзиву не заявив, проте, про розгляд справи був повідомлений належним чином з урахуванням наступного.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Наразі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 10 ст.165 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд має право вирішити справу за наявними матеріалами також у разі, якщо відзив подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела поважних причин невиконання такого обов`язку.

З метою забезпечення принципів змагальності та рівності учасників судового процесу, судом було направлено ухвалу від 22.10.2024 у справі на адресу місця державної реєстрації фізичної особи: 03045, АДРЕСА_2.

Конверт з ухвалою суду було повернуто на адресу господарського суду з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». При цьому, судом враховано, що попередня судова кореспонденція також поверталась до суду з відмітками «за закінченням встановленого терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою»

За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2018 між Державним підприємством «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (дата та номер запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця 10.11.2021 № 001024947) (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №38/11, за умовами п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 11,9 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_3 що перебуває на балансі орендодавця, вартість якого визначена відповідно до висновку про вартість майна на 31 січня 2018 року і становить 90371,01 грн.

Згідно п.1.2 договору №38/11 від 01.04.2018 майно передається в оренду з метою розміщення магазину з продажу електро інструментів, пневмо інструментів, ручного інструменту, садових електро, та бензо інструментів, абразивних матеріалів, зварювальних апаратів, кріплення, лаків, фарб.

Згідно п.п.3.1-3.5 договору №38/11 від 01.04.2018 орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року N 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку січень 2018 року - 1355,56 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяцем до останнього числа першого місяця оренди.

Розмір орендної плати на кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

У разі користування Майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від Сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

За умовами п.3.6 договору №38/11 від 01.04.2018 орендна плата перераховується Орендодавцю не пізніше 15 днів, наступних за місяцем наданих послуг.

У п.3.7 договору №38/11 від 01.04.2018 вказано, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі стягується з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суд заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Пунктом 3.11 договору №38/11 від 01.04.2018 визначено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі.

У п.5.2 договору передбачено обов`язок орендаря своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату орендодавцю (у платіжних дорученнях, які оформлює Орендар, вказується «Призначення платежу» за зразком, який надає Орендодавець листом при укладанні договору оренди) та інші платежі.

Цей договір діє до 31 січня 2019 року включно, та набуває чинності з моменту підписання його сторонами. Сторони встановили, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 01. 01. 2018 року, на підставі ч. З статті 631 Цивільного кодексу України (п.10.1 договору №38/11 від 01.04.2018).

Згідно п.10.4 договору №38/11 від 01.04.2018 у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір продовжується на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

01.04.2018 об`єкт оренди було передано орендодавцем орендарю за актом приймання-передачі.

25.02.2019 сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, якою продовжено термін дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №38/18 від 01 квітня 2018р до 31 січня 2020 року включно.

Також сторонами досягнуто згоди щодо внесення змін до п.1.1 договору та викладено останній у наступній редакції:

« 1.1. Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 96,6 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_3, літ. «Я», що перебуває на балансі Орендодавця, вартість якого визначена відповідно до висновку про вартість майна на 31 січня 2018 року і становить 733600,00 грн. без ПДВ (далі - Майно)».

Сторонами погоджено, що орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2018 року - 11906,33 гривень.

Згідно змісту акту приймання-передачі на підставі договору оренди №38/18 від 01 квітня 2018 року орендодавець здав, а орендар прийняв у тимчасове користування з 01 лютого 2019 року нежитлове приміщення для розміщення магазину з продажу електро інструментів, пневмо інструментів, ручного інструменту, садових електро та бензо інструментів, абразивних матеріалів, зварювальних апаратів, кріплення, лаків, фарб.

Додатковою угодою №4 від 30.06.2020 сторонами продовжено дію договору 30.06.2021 включно.

Як вказує позивач, відповідачем належним чином свої обов`язки за договором №38/11 від 01.04.2018 виконано не було, суму орендних платежів за період з 01.10.2021 по 26.02.2024 в повному обсязі не сплачено, внаслідок чого у ОСОБА_1 утворилась заборгованість на загальну суму 147 533,22 грн. Означені обставини у сукупності і стали підставою для нарахування 3% річних, інфляційних втрат й звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи вказані вище обставини, суд дійшов висновку щодо наявності достатніх підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, суд виходить з такого.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як було встановлено вище, згідно п.п.3.1-3.5 договору №38/11 від 01.04.2018 орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року N 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку січень 2018 року - 1355,56 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяцем до останнього числа першого місяця оренди.

Розмір орендної плати на кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

У разі користування Майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від Сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

За умовами п.3.6 договору №38/11 від 01.04.2018 орендна плата перераховується Орендодавцю не пізніше 15 днів, наступних за місяцем наданих послуг.

Пунктом 3.11 договору №38/11 від 01.04.2018 визначено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі.

Сторонами у додатковій угоді №1 від 25.02.2019 погоджено, що орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2018 року - 11906,33 гривень.

Таким чином, виходячи з умов укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що строк оплати орендарем орендних платежів за договором №38/11 від 01.04.2018 за період з 01.10.2021 по 26.02.2024, настав.

Проте, як вказувалось судом, відповідачем свої зобов`язання за договором №38/11 від 01.04.2018 в повному обсязі виконано не було, суму орендних платежів за період з 01.10.2021 по 26.02.2024 в не сплачено, внаслідок чого у ОСОБА_1 утворилась заборгованість на загальну суму 147 533,22 грн.

Наразі, судом враховано позицію Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у постанові від 05.06.2018 по справі № 338/180/17, згідно якої у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з відповідного реєстру) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки остання не перестає існувати; фізична особа-підприємець відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших юридичних фактів (стаття 11 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення (частина перша статті 509 ЦК України), а змістом правовідношення - права й обов`язки його сторін.

Відтак, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Наразі, суд також зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Проте, всупереч наведеного вище, відповідачем обставин, які повідомлені позивачем, доказово спростовано не було, доказів належного виконання своїх обов`язків за договором №38/18 від 01.04.2018 в частині сплати орендних платежів за період з 01.10.2021 по 26.02.2024 не надано.

Таким чином, враховуючи наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України до ОСОБА_1 в частині стягнення основного боргу в сумі 147 533,22 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 10670,90 грн та інфляційних втрат в сумі 54096,17 грн, суд зазначає таке.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати, зокрема, інфляційних втрат річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

З огляду на порушення відповідачем строків внесення орендних платежів за договором №38/18 від 01.04.2018 , позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 10670,90 грн та інфляційних втрат в сумі 54096,17 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України до ОСОБА_1 про стягнення основного боргу в сумі 147 533,22 грн, 3% річних в розмірі 10670,90 грн та інфляційних втрат в сумі 54096,17 грн - задовольнити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України (01021, місто Київ, вул.Шовковична, будинок 12Б, ) основний борг в сумі 147 533,22 грн, 3% річних в розмірі 10670,90 грн, інфляційні втрати в сумі 54096,17 грн та судовий збір в розмірі 3184,50 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 06.01.2025.

Суддя В.В. Князьков