СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Харків Справа № 905/294/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя Плахов О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (вх. №2816Д/1-18)

на рішення господарського суду Донецької області від 13.11.2024 року у справі № 905/294/24, ухвалене в приміщенні господарського суду Донецької області (суддя Левшина Г.В.), повний текст якого складено 13.11.2024 року

за позовом Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області, м. Маріуполь

до відповідача Державного податкового університету, м. Ірпінь

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях, м. Харків

про стягнення вартості отриманих комунальних послуг у сумі 94418,23 грн. та земельного податку у сумі 2756,77 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 13.11.2024 року у справі відмовлено повністю в задоволенні позовних вимог Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області, м. Маріуполь до Державного податкового університету, м. Ірпінь про стягнення вартості отриманих комунальних послуг у сумі 94418,23 грн. та земельного податку у сумі 2756,77 грн.

Головне управління Державної податкової служби у Донецькій області з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" з апеляційною скаргою в електронній формі, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 13.11.2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.

За 2021 рік відповідачем безпідставно без наявного укладеного договору спожито теплової енергії на загальну суму 94418,23 грн.; відповідну теплову енергію відповідач безпідставно отримав у 2021 році без наявного укладеного договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна; відповідачем у 2021 році безпідставно набута теплова енергія використана на опалення належних позивачу приміщень; у зв`язку з тим, що відповідач використав теплову енергію та не має можливості повернути її в натурі (оскільки теплова енергія є споживчою речовиною та фізично її повернути не має можливості), то він повинен відшкодувати позивачу вартість спожитої теплової енергії за 2021 рік на загальну суму 94418,23 грн.

Посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справі №462/1232/23 від 25.03.2024 року та від 13.10.2020 року у справі №910/4050/17.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2024 року, суддею - доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією проти України. Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №133/2022 від 14.03.2022 року, №573/2022 від 15.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, №451/2023 від 26.07.2023 року, №734/2023 від 06.11.2023 року, №49/2024 від 05.02.2024 року, №271/2024 від 06.05.2024 року, №469/2024 від 23.07.2024 року, №740/2024 від 28.10.2024 року відповідно продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб.

Наказом Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2022 року № 03 "Про встановлення особливого режиму роботи суду в умовах воєнного стану" встановлено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану з 01.04.2022 року та запроваджено відповідні організаційні заходи, зокрема: рекомендовано учасникам судових справ утриматись від відвідування суду, свої процесуальні права та обов`язки, передбачені ГПК України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: .

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 року апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області на рішення господарського суду Донецької області від 13.11.2024 року у справі № 905/294/24 залишено без руху; останнє зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

09.12.2024 року на адресу суду від апелянта надійшло клопотання (вх.№15698), на виконання вимог ухвали суду від 02.12.2024 року, яке разом з додатками долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області на рішення господарського суду Донецької області від 13.11.2024 року у справі №905/294/24; призначено розгляд справи №905/294/24 за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області на рішення господарського суду Донецької області від 13.11.2024 року у справі у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; учасникам справи встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, з доказами надсилання його апелянту; витребувано з господарського суду Донецької області матеріали справи №905/294/24.

12.12.2024 року на адресу суду з господарського суду Донецької області надійшли матеріали справи №905/294/24 (вх.№ 15922).

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

03.02.2020 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (далі - орендодавець) та Університетом державної фіскальної служби України (далі - орендар) укладено договір оренди №0202Д/2020 індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності (далі - договір оренди).

Відповідно до умов пункту 1.1 договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно загальною площею 436,3 кв. м., з них: нежитлові приміщення площею 313,7 кв. м., коридор і холи - 107, 6 кв. м., санвузол - 15,0 кв. м. четвертого поверху адміністративної будівлі (реєстровий №39406028.11.АААДЕД551), розташованої за адресом: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, б. 3, що обліковується на балансі Головного управління Державної податкової служби України у Донецькій області (далі - балансоутримувач), вартість яких визначена згідно з актом оцінки на 01.10.2019року і становить за залишковою вартістю 80435,41 грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення бюджетної установи, яка утримується за рахунок державного бюджету України (Слов`янський навчально-науковий інститут Університету ДФС України) (п.1.2 договору оренди).

За умовами п.5.10 договору оренди орендар, зобов`язаний здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 03 лютого 2020 року до 01 лютого 2023 року включно (п.10.1 договору оренди).

Факт передачі майна в оренду підтверджується актом приймання-передавання від 03.02.2020 року.

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України "Про деякі питання утворення Державного податкового університету" №574 від 01.11.2021 року, Університет державної фіскальної служби України було вирішено реорганізувати шляхом приєднання до Державного податкового університету.

Відповідно до ч.1 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У раз реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Державний податковий університет є правонаступником Університету державної фіскальної служби України.

20.03.2023 року Державним податковим університетом, ГУ ДПС у Донецькій області та Регіональним відділенням фонду Державного майна по Донецькій та Луганській областях підписано Акт повернення з оренди нерухомого / іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, яким сторони визначили, що датою припинення договору оренди є 02.02.2023 року.

До вказаного акту сторонами складено анкету про стан майна і розрахунків за договором оренди, у відповідності до п.4.5 якої визначено заборгованість орендаря зі сплати платежів за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна та надання комунальних послуг орендарю у розмірі 94418,23 грн.

Примітка до анкети містить заперечення відповідача з п.4.5, оскільки за даними бухгалтерського обліку Університету зазначена заборгованість не обліковується.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на таке.

24.12.2020 року між Головним управлянням ДПС у Донецькій області (балансоутримувачем) та Університетом державної фіскальної служби України (орендар) було підписано договір про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №20088253, за умовами п.1.4 якого, орендар бере на себе обов`язок відшкодовувати витрати балансоутримувачу, пов`язані з отриманням послуг поводження з побутовими відходами, що утворюються в процесі діяльності орендаря, витрати зі сплати земельного податку, на якій розташована будівля - пропорційне до займаної орендарем площі будівлі, витрати пов`язані зі споживанням теплової та електричної енергії, з водопостачання та водовідведення орендованого приміщення, витрати пов`язані з охороною приміщення пропорційне до займаної орендарем площі будівлі.

Оплата наданих послуг здійснюється орендарем на підставі актів, що виставляються балансоутримувачем. Орендар проводить оплату згідно актів відшкодування послуг до 25 числа місяця, наступного за звітним. У випадках, коли послуги, що споживаються орендарем, мають сезонний характер, акт виконаних робіт складається у місяцях, в яких було здійснено постачання послуг (п.п.2.2, 2.4 договору про відшкодування витрат №20088253).

Пунктами 2.5, 2.6 договору про відшкодування витрат №20088253 сторони погодили, що розрахунок витрат балансоутримувача, пов`язаних з отриманням послуг поводження з побутовими відходами, що утворюються в процесі діяльності орендаря, зі сплати земельного податку, на якій розташована будівля, витрати з охорони приміщення проводиться балансоутримувачем на підставі показників, що їх зумовлюють - пропорційне до займаної орендарем площі. Витрати орендодавця, що підлягають відшкодуванню за цим договором розраховуються на підставі діючих тарифів на комунальні послуги.

Відповідно до п.2.7 договору про відшкодування витрат №20088253 загальна сума договору складає 57588,98 грн., у т.ч. ПДВ - 9113,16 грн., у т.ч.: - відшкодування витрат за послуги з поводження з твердими побутовими відходами складає у сумі 514,77 грн. у т.ч. ПДВ 85,80 грн. Розрахунковий обсяг вивезення сміття на 2020 рік - 4,59; - відшкодування витрат зі сплати земельного податку, на якій розташована будівля (орендоване приміщення) - 2910,12 грн. без ПДВ; - відшкодування витрат за послуги з охорони складає у сумі 12108,11 грн, у т.ч. ПДВ 2018,02 грн.; - відшкодування витрат на придбання теплової енергії для опалення приміщення складає 36627,34 грн. у т.ч. ПДВ 6104,56 грн. Розрахунковий обсяг споживання теплової енергії на 2020 рік складає: 25,953421 Гкал; - відшкодування витрат за послуги з водопостачання та водовідведення складає у сумі 434,02 грн. у т.ч. ПДВ 72,34 грн. Розрахунковий обсяг споживання і водовідведення і водопостачання на 2020 рік складає 13,8 мі: - відшкодування витрат за послуги енергопостачання складає у сумі 4994,62 грн. у т.ч. ПДВ 832,44 грн. Розрахунковий обсяг споживання електричної енергії на 2020 рік складає 1842 кВт/год.

Договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до 31.12.2020 року включно (п.7.1 Договору про відшкодування витрат №20088253).

Договір про відшкодування витрат №20088253 підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

03.12.2021 року між ГУ ДПС у Донецькій області та відповідачем було укладено договір щодо відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг на 2021 рік №2021/у від 03.12.2021 року.

Господарський суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять жодного належного доказу на підтвердження наведених обставин, так як позивачем не було надано відповідного договору, укладеного між сторонами; відповідач заперечує факт укладення договору №2021/у від 03.12.2021 року.

Також, позивачем у позовній заяві зазначено про наявні підписані з боку відповідача акти за 2021 рік, на підставі яких станом на 01.01.2022 року у відповідача склалась заборгованість за невідшкодовані комунальні послуги у загальній сумі 94418,23 грн., а саме: - за послуги з теплопостачання - Акт №98 від 30.12.2021 року на суму 71205,34 грн. та Акт №102 від 21.12.2021 року на суму 20832,02 грн.; - за послуги з водопостачання та водовідведення - Акти №99, 103 від 21.12.2021 року на суму 550,93 грн. та 53,16 грн. відповідно; - за послуги з енергопостачання - Акти №108, 109 від 30.12.2021 року на суму 981,55 грн. та 184,51 грн. відповідно; - за послуги з вивезення ТПВ - Акти №100, 104 від 21.12.2021 року на суму 559,79 грн. та 50,93 грн. відповідно.

Господарський суд першої інстанції вказав, що долучені позивачем до матеріалів справи акти №98, 99, 100, 102, 103, 104, 108, 109 підписані лише з боку ГУ ДПС у Донецькій області.

З приводу цього позивачем надано господарському суду першої інстанції пояснення, в яких зазначено на те, що Договір відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг на 2021рік №2021/у від 03.12.2021 року та акти про відшкодування витрат неодноразово направлялись на адресу відповідача, але відповіді отримано не було, у зв`язку з чим, позивач повідомив суд, що має намір подати клопотання про витребування відповідних доказів у відповідача, втім, під час розгляду справи в суді першої інстанції зазначене клопотання про витребування доказів до суду не надходило; так само не було надано і належних доказів направлення вказаних актів на адресу відповідача.

Окрім того, позивач посилається на те, що відповідач має заборгованість зі сплати земельного податку за 2021 - 2022 роки у сумі 2756,77 грн. та зазначає, що проекти договорів на відшкодування земельного податку Державній податковій службі Україні за 2021 рік та 2022 рік та акти направлялись Університету на підписання у грудні 2021 року поштою (лист ГУ ДПС від 13.12.2021року №33439/6/05-99-10-01-27) та у грудні 2022 року (лист ГУ ДПС від 27.12.2022р. №5791/6/05-99-10-01) на електронні адреси , . Докази відправлення зазначених листів в матеріалах справи відсутні.

Позивачем надіслано на адресу відповідача лист №543/6/05-99-10-01 від 07.04.2023 року в додатках до якого зазначено, зокрема, наступні документи: - Договір відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг №1/0/2021 - 5 арк. в двох примірниках; - Акт відшкодування земельного податку №156-522-2021 - 1 арк. в двох примірниках; - Договір відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг №2/0/2022 - 5 арк. в двох примірниках; - Акт відшкодування земельного податку №86-522-2022 - 1 арк. в двох примірниках.

Лист №543/6/05-99-10-01 від 07.04.2023року отримано представником відповідача 14.04.2023року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

До матеріалів справи позивачем надано підписані лише з боку ГУ ДПС у Донецькій області договір відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг №2/0/2022, додатком №1 до якого є розрахунок відшкодування земельного податку за 2022 рік, а також акт №86-522-2022 відшкодування земельного податку за січень-грудень 2022 року в сумі 563,05 грн.

Акт №156-522-2021 відшкодування земельного податку за 2021 року в матеріалах справи відсутній.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Донецької області, в якому останній просив стягнути з відповідача вартість отриманих комунальних послуг у сумі 94418,23 грн. та земельного податку у сумі 2756,77 грн.

13.11.2024 року господарським судом Донецької області ухвалене оскаржуване рішення, з підстав, викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlanav. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

За змістом ст.179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч.2 ст.180 ГК України).

Частиною 1 ст.181 ГК України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Верховний Суд у постанові від 19.01.2022 року у справі №922/1246/21 зазначив, що нормами законодавства передбачено, що договори між юридичними особами повинні вчинятись в письмовій формі, при цьому правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - особами, уповноваженими на це.

Якщо зміст правочину, воля сторін зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то він також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, за умови, якщо він підписаний його стороною.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 року у справі №910/6103/23.

Так, між позивачем і відповідачем було укладено договір про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №20088253 від 24.12.2020 року, за умовами п.7.1 якого, останній діє до 31.12.2020 року включно.

Доказів пролонгації договору №20088253 від 24.12.2020 року, матеріали справи не містять.

Разом з тим, відсутні в матеріалах справи і належні докази на підтвердження укладення аналогічних договорів у 2021 та 2022 роках.

Отже, під час розгляду справи господарським судом першої інстанції, позивачем не було надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 77-79 ГПК України, які б підтверджували підписання та укладення з відповідачем договорів про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг на 2021 та 2022 рік.

У правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду від 16.11.2021 року у справах №915/208/20, №915/127/20, Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського від 03.06.2022 року у справі №915/104/21 вказано, між іншим, щодо обов`язку оплатити житлово-комунальні послуги також за відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг у разі, якщо споживачі фактично користувалися ними. До цих правовідносин у передбачених Законом випадках також застосовуються положення пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України, за якими цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з інших юридичних фактів, цим фактом у спірних правовідносинах є фактичне споживання комунальних послуг в орендованому приміщенні та послуг з утримання орендованого майна.

При цьому, якщо на обов`язок сплачувати орендну плату за період фактичного користування майном (до укладення договору оренди) можна поширити умови цього договору (зокрема, і в частині розміру орендної плати), що мало місце між сторонами (постанова Верховного Суду від 23.09.2019 року у справі №911/2782/18), то на правовідносини зі споживання в той же період комунальних послуг в орендованому приміщенні (його неподільній частині тощо) та послуг з утримання нерухомого майна за відсутності відповідного договору (у сфері комунальних послуг тощо) таку аналогію застосовувати не можна, оскільки правовідносини з надання/споживання/оплати комунальних послуг та послуг з утримання нерухомого майна мають розрахунково-фактичний характер, а виконання відповідного обов`язку - позадоговірний. Тобто, за відсутності доказів факту надання/отримання та розміру отриманої (спожитої) орендарем/користувачем відповідної послуги обов`язок з її оплати у нього не виникає.

Отже, для встановлення розміру цього обов`язку користувача нерухомого майна (вартості спожитих послуг) визначальним є факт споживання відповідної послуги та її розмір. Тому, за відсутності доказів на підтвердження розміру фактично спожитої у відповідному періоді орендарем/користувачем (наданої йому безпосереднім надавачем відповідних послуг або державним підприємством, організацією, господарським товариством, на балансі яких перебуває орендоване майно) послуги (послуг) у орендаря/користувача не виникає обов`язку оплачувати ці послуги.

Господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що за таких обставин, за відсутності укладеного договору для встановлення розміру наявності обов`язку користувача нерухомого майна сплатити вартість спожитих послуг позивачу слід довести факт споживання відповідної послуги та її розмір.

Аргументи апелянта на те, що за 2021 рік відповідачем безпідставно без наявного укладеного договору спожито теплової енергії на загальну суму 94418,23 грн.; відповідну теплову енергію, як зазначає апелянт, відповідач безпідставно отримав у 2021 році без наявного укладеного договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна; відповідачем у 2021 році безпідставно набута теплова енергія використана на опалення належних позивачу приміщень; у зв`язку з тим, що відповідач використав теплову енергію та не має можливості повернути її в натурі (оскільки теплова енергія є споживчою речовиною та фізично її повернути не має можливості), то він, на думку апелянта, повинен відшкодувати позивачу вартість спожитої теплової енергії за 2021 рік на загальну суму 94418,23 грн., не приймаються, з огляду на таке.

Так, позивачем в якості доказів споживання відповідачем послуг енергопостачання та теплопостачання було надано суду першої інстанції копії журналу обліку спожитого відповідачем світла та копії рахунків вартості теплопостачання згідно встановленого теплолічильника.

Господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що копії відповідного журналу не дають змоги ідентифікувати особу споживача та адресу розташування відповідного лічильника, а рахунки вартості теплової енергії не є первинними документами та не підтверджують фактично понесені позивачем витрати та реальний обсяг спожитих відповідачем послуг.

Окрім того, деякі з долучених до матеріалів справи рахунків, а саме рахунки за січень 2021 року, лютий 2021року та березень 2021року, взагалі не містять підпису відповідальної особи.

Інших доказів, що підтверджували б факт надання безпосередньо і саме відповідачу заявлених комунальних послуг, на підставі яких суд би мав змогу перевірити та встановити дійсний розмір грошової вимоги, позивачем не надано.

Таким чином, враховуючи відсутність підписаного та укладеного між позивачем та відповідачем окремого договору про відшкодування комунальних послуг, відсутність підписаних двосторонніх актів приймання-передачі наданих послуг та відсутність належних доказів споживання відповідачем комунальних послуг у заявленому розмірі, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з комунальних послуг у сумі 94418,23 грн.

Позовна вимога про стягнення земельного податку у сумі 2756,77 грн., також, не підлягає задоволенню, оскільки умовами договору оренди №0202Д/2020 від 03.02.2020 року не передбачено обов`язку орендаря відшкодувати витрати балансоутримувача на сплату податку на землю.

Втім, жодного договору, яким би сторони унормували виконання такого обов`язку відповідачем саме у спірному періоді, матеріали справи не містять.

Таким чином, відсутність відповідного договору (та відсутність в договорі оренди відповідної умови про відшкодування витрат на оплату земельного податку, їх розмір чи порядок визначення), в якому має бути визначено розмір, порядок та строки відшкодування, виключає настання у орендаря договірних зобов`язань з відшкодування витрат балансоутримувача на сплату земельного податку. Аналогічні правові висновки, викладено у постановах Верховного Суду у від 21.12.2018 року у справі 910/21076/17, від 20.12.2019 року у справі №910/16933/18.

Посилання апелянта на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справі №462/1232/23 від 25.03.2024 року, де, між іншим, вказано, що факт відсутності договору про відшкодування витрат на комунальні послуги сам по собі не може бути правовою підставою для звільнення споживача від оплати за спожиті послуги та від 13.10.2020 року у справі №910/4050/17, де, зокрема, зазначено на те, що оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства, не приймаються, з огляду на наступне.

Так, предметом спору у справі №462/1232/23 є стягнення заборгованості за договором про надання послуг, позовна заява мотивована тим, що підприємство є теплопостачальною організацією та надає послуги з постачання теплової енергії і гарячої води, у тому числі до відповідачів, які проживають у квартирі; у справі №910/4050/17 позовна заява обґрунтована тим, що товариство свої зобов`язання за договором належним чином не виконало, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, право вимоги якої перейшло на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії).

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.05.2021 року у справі №913/567/19 (913/403/20), де, між іншим, вказано на таке.

"Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 року у справі № 910/4450/19 зазначив, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 року №910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 року № 925/3/7, п. 40 постанов від 25.04.2018 року № 910/24257/16). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі № 923/682/16. При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: п. 60 постанови від 23.06.2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), п. 6.30 постанови від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 року у справі № 757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 року у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 року у справі №922/2383/16; п. 8.2 постанови від 16.05.2018 року у справі № 910/5394/15-г."

Таким чином, правовідносини у справах, на які посилається апелянт та обставини вказаних справ №№462/1232/23 та №910/4050/17, не є подібними до правовідносин у справі №905/294/24 , оскільки предмети та підстави позовів у цих справах, відповідно і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.

Також, відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

17.10.2019 року набув чинності Закон України від 20.09.2019р. №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесені зміни до України змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову у позові відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 13.11.2024 року у справі №905/294/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий

Суддя О.В. Плахов