ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.01.2025м. СумиСправа № 920/1283/24

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи №920/1283/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні

технології» (вул. Генерала Манагарова, 1Г, м. Кременчук, 39600,

)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К»

(вул. Березовий гай, 1, м. Суми, 40007, )

про стягнення 246034 грн 71 коп.,

Суть спору. 23.10.2024 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до вимог якої просить стягнути з відповідача на свою користь 246 034 грн 71 коп., з яких: 144 000 грн 00 коп. штраф, 103 680 грн 00 коп неустойка, 1 645 грн 29 коп інфляційні втрати за неналежне виконання зобов`язань за Договором поставки № 1904/2023 від 19.04.2023; а також просить судові витрати покласти на відповідача.

Позовна заява сформована в системі «Електронний суд» та зареєстрована у КП «Діловодство спеціалізованого суду» 23.10.2024.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2024, справу № 920/1283/24 розподілено до розгляду судді Заєць С.В.

Ухвалою суду від 24.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №920/1283/24 та постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами; сторонам встановлені строки для надання суду відзиву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив.

03.12.2024 відповідачем надано до суду:

- заяву від 29.11.2024, б/н (вх.№5547 від 03.12.2024) про поновлення строку на подачу відзиву на позовну заяву;

- відзив від 29.11.2024, б/н (вх.№6826/24) на позовну заяву, згідно з яким відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

13.12.2024 через систему «Електронний суд» позивачем надано відповідь від 13.12.2024, б/н (вх..№3944) на відзив на позовну заяву, відповідно до положень якої позивач заперечує проти тверджень відповідача, висловлених у відзиві, вказуючи на їх необґрунтованість.

Ухвалою суду 02.01.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» від 29.11.2024, б/н (вх.№5547 від 03.12.2024) про поновлення строку на подачу відзиву на позовну заяву задоволено; поновлено процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву (вх.№ 6826/24 від 03.12.2024).

Згідно із статтею 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частин першої четвертої статті 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд прийшов до наступних висновків.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні технології» (далі ТОВ «ГРУТ», Позивач, Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» (далі - ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К», Відповідач, Постачальник) було укладено Договір поставки № 1904/2023 від 19.04.2023 (далі Договір).

Відповідно до умов п. 1.1. Договору, Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити за Обладнання. Найменування, асортимент, ціна, кількість, код УКТЗЕД поставки якого вказуються в Специфікаціях до Договору, які є невід`ємною його частиною.

19.04.2023 року на між Сторонами було підписано Специфікацію № 2 (далі Специфікація), якою було визначено найменування Обладнання, асортимент, ціна, кількість, код УКТЗЕД поставки, умови оплати, строки та умови поставки.

Так, відповідно до змісту Специфікації було передбачено поставку Обладнання на загальну суму 1 440 000,00 грн з ПДВ.

Умови поставки: FCA склад ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» (м. Суми) (п. 1 Специфікації).

Умови оплати: 60% передплата, яка здійснюється протягом 5 календарних днів на підставі виставленого рахунку, 40% за фактом отримання листа про готовність до відвантаження впродовж 5 календарних днів (п. 2 Специфікації).

Строк поставки становить 85 календарних днів від дати підписання Специфікації та отримання 60% передплати (п. 3 Специфікації).

11.05.2023 Постачальником було виставлено Покупцю рахунок-фактуру №СФ-0000006 на загальну суму 1 440 000,00 грн з ПДВ.

11.05.2023 відповідно до платіжної інструкції № 159 ТОВ «ГРУТ» виконало взяті на себе зобов`язання відповідно до умов Договору та Специфікації №2 від 19.04.2023 року сплативши 60% від вартості Обладнання вказаного у Специфікації та рахунку-фактури у розмірі 864 000,00 грн. з ПДВ.

Згідно з п.3.1. Договору, умови постачання Обладнання вказуються в Специфікаціях до Договору. Право власності на Обладнання переходить до Покупця з моменту підписання Покупцем видаткової накладної.

25.10.2023 Покупець отримав на складі ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» (м. Суми) Обладнання, передбачене Специфікацією, що підтверджується видатковою накладною №9 від 25.10.2023 року та товарно-транспортною накладною №19 від 25.10.2023 року.

25.10.2023 Покупцем перераховано Постачальнику залишок коштів у розмірі 40% від загальної ціни Обладнання, передбаченої Специфікацією, що становить 576 000,00 грн з ПДВ.

В обґрунтування позовних вимог Позивач вказує на те, що Відповідачем поставлено Обладнання з простроченням строку, обумовленого Договором та Специфікацією, у зв`язку з чим Позивачем Відповідачу нараховано 144 000 грн 00 коп. штрафу, неустойку в розмірі 103 680 грн 00 коп. та 1 645 грн 29 коп. інфляційних втрат за неналежне виконання зобов`язань за Договором поставки № 1904/2023 від 19.04.2023.

У силу положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з правової природи укладеного правочину суд дійшов висновку, що між сторонами склались відносини з поставки товару, які врегульовані § 1 та §3 Глави 54 ЦК України.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно зі ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що 11.05.2023 відповідно до платіжної інструкції № 159 Позивачем перераховано на рахунок Відповідача 60% (864 000,00 грн. з ПДВ) від вартості Обладнання вказаного у Специфікації №2 від 19.04.2023 року до Договору поставки №1904/2023 від 19.04.2023.

Згідно з ч.1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, датою початку перебігу строку надання послуг згідно зі Специфікацією №2 від 19.04.2023 року до Договору поставки №1904/2023 є 12.05.2023 року.

Строк поставки Обладнання становить 85 календарних днів від дати підписання Специфікації та отримання 60% передплати (п. 3 Специфікації).

Таким чином, кінцевою датою зобов`язання з поставки Обладнання за Специфікацією №2 від 19.04.2023 року до Договору поставки №1904/2023 є 04.08.2023 року.

У відповідності до пункту 3.1. Договору право власності на Обладнання переходить до Покупця з моменту підписання Покупцем видаткової накладної.

Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується Сторонами поставка Обладнання за Специфікацією №2 від 19.04.2023 року до Договору поставки №1904/2023 відповідно до видаткової накладної №9 від 25.10.2023 року відбулась 25.10.2023 року. Як наслідок, умови Договору щодо поставки належної кількості Обладнання належної якості Відповідачем виконані поза установленим Специфікацією до Договору строк, тобто з простроченням на 82 дні.

Заперечуючи проти позовних вимог Відповідач вказує, що на виконання умов спірного Договору ним було своєчасно, у строки, передбачені Договором, виготовлено Обладнання, визначене Специфікацією. Відповідно Відповідач очікував від Позивача оплати, за виставленим рахунком та транспорт для відвантаження продукції на своєму складі. Разом з тим, Відповідач відповідно до п.2. Специфікації запропонував Позивачу здійснити залишок оплати у розмірі 40% вартості Обладнання, направити транспорт для перевезення і отримати Обладнання на складі ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» (м. Суми). Проте, всупереч п. 2. Специфікації Позивач оплату впродовж 5 календарних днів з моменту завершення строку поставки та виготовлення не здійснив, транспорт для перевезення не направив, товар не забрав.

Водночас суд критично ставиться до тверджень Відповідача та вважає їх такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами у справі з огляду на наступне:

Пунктом 2 Специфікації встановлено умови оплати: 60% передплата, яка здійснюється протягом 5 календарних днів на підставі виставленого рахунку, 40% за фактом отримання листа про готовність до відвантаження впродовж 5 календарних днів.

Таким чином, умовами погодженої Сторонами Специфікації встановлено, що оплата у розмірі 40 % від загальної вартості Обладнання здійснюється Позивачем впродовж 5 днів з моменту отримання листа про готовність до відвантаження.

Разом з тим, доказів направлення Відповідачем та отримання Позивачем підтвердження готовності до відвантаження Обладнання, визначеного Специфікацією, суду Сторонами не надано.

Стосовно вимоги про стягнення штрафу та неустойки:

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з положеннями пункту 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (пункт 1 статті 549 Цивільного кодексу України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з положеннями статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ст. 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Згідно з п.8.2. Договору за порушення термінів поставки понад 10 календарних днів, починаючи з 11-го дня прострочення, Постачальник зобов`язаний оплатити неустойку в розмірі 0,1 від вартості не поставленого Обладнання, за кожен день прострочення.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення 103 680 грн 00 коп. неустойки в розмірі 0,1 від вартості не поставленого Обладнання, за кожен день прострочення (обрахунок якої починається з 11-го дня прострочення виконання зобов`язання Відповідачем за спірним Договором).

Розглянувши та перевіривши розрахунок неустойки, наведений позивачем в позовній заяві, що стягується (а.с.3), суд встановив, що даний розрахунок є обгрунтованим та арифметично правильним.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, неустойки та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки неустойка та штраф є відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 року у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 року у справі № 911/1351/17, від 25.05.2018 року у справі № 922/1720/17, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18).

Відповідно до п.8.2. Договору за порушення термінів поставки понад 30 календарних днів Постачальник зобов`язаний сплатити Покупцеві штраф у розмірі 10% від вартості Обладнання.

Згідно з поданим Позивачем розрахунком (а.с. 3) сума штрафу становить 144 000 грн 00 коп.

Відповідач контррозрахунку штрафних санкцій суду не надав.

Розглянувши та перевіривши розрахунок штрафу, наведений позивачем в позовній заяві, що стягується (а.с.3), суд встановив, що даний розрахунок є обгрунтованим та арифметично правильним.

Разом з тим, частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Таким чином, розмір штрафних санкцій (неустойки) може бути зменшений за рішенням господарського суду. При цьому, статті 551 ЦК України, 233 ГК України та положення ГПК України не містять норм, які б ставили можливість суду використати право на зменшення заявлених до стягнення з боржника штрафних санкцій в залежність від наявності відповідного клопотання з цього приводу сторони у справі.

Тобто суд може реалізувати своє право та прийняти рішення про зменшення розміру неустойки за власною ініціативою.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.11.2020 у справі № 927/184/13-г.

Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Враховуючи викладене вище, суд приймає до уваги відсутність обгрунтованих доказів на підтвердження понесення Позивачем збитків внаслідок неналежного виконання Відповідачем своїх зобов`язань по Договору або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з діями Відповідача, суд вважає за доцільне зменшити розмір нарахованої неустойки на 25 %- до 77 760 грн 00 коп. та зменшити розмір нарахованого штрафу на 25 % - до 108 000 грн 00 коп. В іншому відмовити.

Стосовно вимоги про стягнення інфляційних втрат:

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення 1 645 грн 29 коп. інфляційних втрат.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Однак, в даному випадку, хоча відносини між сторонами виникли на підставі відплатного договору, предметом спору є заявлені до стягнення нарахування за несвоєчасну поставку Обладнання.

Відповідні зобов`язання Відповідача не містять ознак грошового зобов`язання за несвоєчасне виконання якого можливе нарахування згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України суми інфляційних втрат.

Беручи до уваги, те, що Відповідач виконав свої зобов`язання за спірним Договором з порушенням строку поставки Обладнання, які не є грошовим зобов`язанням, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що Позивачем доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався, як на підставу позову в частині стягнення з Відповідача 77 760 грн 00 коп. неустойки та 108 000 грн 00 коп. штрафу. Водночас, суд відмовляє: в частині стягнення 25 920 грн 00 коп. неустойки та 36 000 грн 00 коп. штрафу (у зв`язку із зменшенням розміру неустойки та штрафу на 25 %), а також 1 645 грн 29 інфляційних втрат (у зв`язку з їх необґрунтованістю).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним:

Згідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати Позивача зі сплати судового збору в розмірі 2 932 грн. 64 коп. покладаються на Відповідача, в інший частині на Позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні технології» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» про стягнення 246 034 грн 71 коп. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» (вул. Березовий гай, 1, м. Суми, 40007, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні технології» (вул. Генерала Манагарова, 1Г, м. Кременчук, 39600, ) 77 760 грн 00 коп. неустойки та 108 000 грн 00 коп. штрафу, а також 2 932 грн. 64 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 02.01.2025.

Суддя С.В. Заєць