РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.01.2025Справа № 910/11636/24

Суддя Господарського суду міста Києва Привалов А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників

справу № 910/11636/24

за позовом Фізичної особи-підприємця Шмаюна Костянтина Миколайовича
до проФізична особа-підприємець Овчинніков Олег Олександрович стягнення 540 013,62 грн.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Шмаюн Костянтин Миколайович звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізична особа-підприємець Овчинніков Олег Олександрович про стягнення 540 013,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором оренди № 02/07 від 01.07.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Шмаюна Костянтина Миколайовича залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

10.10.2024 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. При цьому, суд зобов`язав відповідача подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України, до Єдиного державного реєстру, зокрема, вносяться відомості про місцезнаходження юридичної особи.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. Невід`ємною архівною складовою частиною Єдиного державного реєстру є Реєстр документів дозвільного характеру, Єдиний реєстр громадських формувань, Реєстр громадських об`єднань та Єдиний реєстр підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 16.10.2024 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_1 .

Втім, ухвала суду була повернута відділенням поштового зв`язку без вручення відповідачу з відміткою «адресат відсутній».

За аналізом приписів пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи про відсутність особи за адресою місцезнаходження вважається днем вручення відповідачу ухвали суду в силу положень п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду.

Отже, судом вчинені всі необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

При цьому, судом також враховано, що відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 16.10.2024 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Разом з цим, у відповідності до вимог статей 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Втім, відповідач у визначений законом строк не подав ні відзиву на позовну заяву, ні клопотання про продовження строку на його подання.

Приписами ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, ані клопотання про продовження строку на його подання, а відтак, не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

01.07.2024 між Фізичною особою-підприємцем Шмаюном Костянтином Миколайовичем (за договором - орендар) та Фізична особа-підприємець Овчинніков Олег Олександрович (за договором - суборендар) було укладено Договір оренди №02/07, відповідно до умов якого Орендар передає, а Суборендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення у нежитловій будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 5, (надалі - "Приміщення", або "Приміщення, що орендується).

Характеристики приміщення, що виступає об`єктом оренди, наведені у п.1.1.1. Договору, а саме: поверх - 1-й, загальна площа - 117,0 кв. м.

Відповідно до п. 1.1.2. Договору, знаходиться у користуванні орендаря на підставі договору оренди № 01/07 від 01.07.24р.

Приміщення надається Суборендарю для здійснення господарської діяльності шляхом виготовлення та реалізації м`ясної продукції (п. 1.2. Договору).

Умовами п. 2.1. Догвору визначено, що вступ Суборендаря у користування Приміщенням настає одночасно із підписанням Сторонами Договору та Акту прийому-передачі приміщення.

Відповідно до п.2.2. Договору, строк оренди становить 2 роки 360 днів з моменту підписання Акту прийому-передачі Приміщення.

У п. 3.1. Договору встановлено, що орендна плата сплачується Суборендарем у розмірі 64 000,00 грн. (шістдесят чотири тисяч грн., 00 коп.) без ПДВ на місяць. Податкові накладні Орендарем не складаються і Суборендарю не видаються, оскільки Орендар не є платником ПДВ (сплачує єдиний податок згідно з діючим законодавством). Орендна плата сплачується незалежно від результатів господарської діяльності Суборендаря. Оплата здійснюється в готівковій та безготівковій формах. При оплаті у безготівковому порядку сума орендної плати збільшується на 5 % (п`ять відсотків) від суми орендної плати яка повинна бути сплачена за відповідних місяць з урахуванням усіх видів нарахувань (донарахувань), санкцій передбачених цим Договором.

Відповідно до п.3.2. Договору, орендна плата сплачується Суборендарем щомісячно, авансовим платежем до 25-го числа попереднього місяця з урахуванням встановленого Державним комітетом статистики України індексу інфляції за місяць, що передує місяцю, в якому здійснюється платіж. У випадку дефляції (значення індексу інфляції менш ніж 100) орендна плата сплачується без врахування індексу інфляції у сумі, що дорівнює розміру орендної плати за попередній місяць. В момент підписання Договору та акту приймання передачі Суборендар сплачує орендну плату за перший місяць оренди в розмірі 48 000,00 грн. та останній місяць оренди в розмірі 64 000,00 грн. З дати підписання Акту приймання передачі до Суборендар сплачує за використання приміщення за перший та другий місяць орендну плату в розмірі 48 000,00грн. та спожиті комунальні послуги. Починаючи з третього місяця оренди, тобто з 01.09.24р. починається нарахування орендної плати в розмірі, визначеному п.3.1 даного Договору.

Згідно з п.3.3. Договору, для забезпечення виконання Суборендарем зобов`язань по оплаті платежів, передбачених Договором, або відшкодування можливих збитків та шкоди, завданих ним Приміщенню чи Орендарю, Суборендар сплачує суму рівну розміру орендної плати за один календарний місяць (гарантійний платіж), яка буде зарахована за один останній місяць оренди. Протягом строку дії договору орендна плата за останній місяць оренди індексації не підлягає та проценти на неї не нараховуються.

У випадку виникнення заборгованостей Суборндаря по будь-якому платежу, передбаченому Договором, Орендар має право утримати цю заборгованість за рахунок внесеної попередньо орендної плати, без письмового повідомлення про це Суборендаря, а останній зобов`язується протягом десяти днів поповнити суму орендної плати за один останній місяць оренди до попереднього розміру (п. 3.4. Договору).

Відповідно до п. 3.7. Договору, Суборендар окремо від орендної плати відшкодовує Орендарю вартість комунальних послуг (електропостачання, водопостачання, водовідведення тощо), а також вивіз сміття, прибирання прибудинкової території та компенсація податку на нерухомість й податку на землю. Вищезазначені витрати Суборендар зобов`язується відшкодовувати Орендарю на підставі виставлених рахунків-фактур щомісячно до 25 числа поточного місяця. Рахунки-фактури направляються на електронну адресу Суборендаря. У разі зміни тарифів, змінюється і нарахування відшкодування вартості комунальних послуг, без попереднього повідомлень та узгоджень.

Вищезазначені витрати Суборендар зобов`язується відшкодовувати Орендарю на підставі виставлених рахунків-фактур щомісячно до 25 числа поточного місяця. У разі зміни тарифів, змінюється і нарахування відшкодувань вартості комунальних послуг, без попереднього повідомлень та узгоджень. При оплаті у безготівковому порядку сума за комунальні послуги збільшується на 5 % (п`ять відсотків) від суми, яка повинна бути сплачена за відповідний місяць.

У випадку вчасного неотримання рахунків-фактур, Суборендар оплачує вартість комунальних послуг у відповідності до рахунків-фактур (платежів) за попередній місяць. У наступному місяці здійснюється перерахунок фактично спожитих комунальних послуг в частині збільшення або зменшення та виставляється відкорегований рахунок-фактура. При необхідності складається акт взаєморозрахунків за необхідний період. Відшкодування вартості комунальних послуг проводиться: - у разі відсутності у Приміщені відповідних лічильників - пропорційно орендованій площі; - у разі наявності у Приміщені відповідних лічильників - згідно показань лічильників.

Згідно з п. 7.2. Договору у разі прострочення Суборендарем, сплати орендної плати та інших платежів, передбачених положеннями цього Договору, останній сплачує Орендарю штраф у розмірі 100% від суми невиконаних фінансових зобов`язань, а також пеню в розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення від суми невиконаних зобов`язань та крім того, відповідно до ст.536 ЦК України та ст.198 ГК України сплачує проценти за користування чужими коштами у розмірі трьох облікових ставок НБУ.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору оренди №02/07 від 01.07.2024 орендар передав, а суборендар, у свою чергу, прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 5, що підтверджується Актом приймання-передачі орендованого майна від 01.07.2024.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач не виконав свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати орендних платежів.

Таким чином, в результаті неналежного виконання відповідачем зобов`язань, в останнього утворилась заборгованість по орендній платі за період з липня по серпень 2024 року у розмірі 160 000,00 грн, а також у сумі 64 000,00 грн, яка підлягала сплаті в якості гарантійного платежу на підставі п. 3.3. Договору. Крім того, позивач зазначає про наявність у відповідача заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 61 006,81 грн. Ураховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору оренди позивач просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 100% від суми невиконаних фінансових зобов`язань, що становить 270 006,81 грн.

Відповідач відзив по суті заявлених позовних вимог суду не надав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору оренди №02/07 від 01.07.2024 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Як установлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України установлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як убачається з наданих суду доказів, на виконання умов Договору оренди №02 від 01.07.2024, орендар передав, а суборендар, у свою чергу, прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 5, що підтверджується Актом приймання-передачі орендованого майна від 01.07.2024, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Відповідно до п.3.2. Договору орендна плата сплачується Суборендарем щомісячно, авансовим платежем до 25-го числа попереднього місяця з урахуванням встановленого Державним комітетом статистики України індексу інфляції за місяць, що передує місяцю, в якому здійснюється платіж. У випадку дефляції (значення індексу інфляції менш ніж 100) орендна плата сплачується без врахування індексу інфляції у сумі, що дорівнює розміру орендної плати за попередній місяць. В момент підписання Договору та акту приймання передачі Суборендар сплачує орендну плату за перший місяць оренди в розмірі 48 000,00 грн. та останній місяць оренди в розмірі 64 000,00 грн. З дати підписання Акту приймання передачі до Суборендар сплачує за використання приміщення за перший та другий місяць орендну плату в розмірі 48 000,00грн. та спожиті комунальні послуги. Починаючи з третього місяця оренди, тобто з 01.09.24р., починається нарахування орендної плати в розмірі, визначеному п.3.1 даного Договору.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач зазначає, що відповідач у порушення взятих на себе зобов`язань не сплатив орендну плату за користування приміщенням у встановлений договором строк, внаслідок чого виникла заборгованість за липень 2024 року у розмірі 48 000,00 грн, за серпень 2024 року - 48 000,00 грн, за вересень 2024 року - 64 000,00 грн.

Також, у порушення п. 3.3. Договору, яким визначено, що для забезпечення виконання Суборендарем зобов`язань по оплаті платежів, передбачених Договором, або відшкодування можливих збитків та шкоди, завданих ним Приміщенню чи Орендарю, Суборендар сплачує суму рівну розміру орендної плати за один календарний місяць (гарантійний платіж), яка буде зарахована за один останній місяць оренди, відповідач не сплатив гарантійний платіж у розмірі 64 000,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги умови Договору оренди, суд приходить до висновку, що обов`язок відповідача по сплаті орендної плати за період користування приміщенням з липня по вересень 2024 року, а також по сплаті гарантійного платежу станом на момент розгляду даної справи настав.

Отже, сума заборгованості відповідача по орендним платежам становить у загальному розмірі 224 000,00 грн.

При цьому, позивач стверджує, що відповідачем було сплачено дві суми: перша у липні 2024 року при підписанні Договору оренди в сумі 15 000,00грн. та друга - у серпні 2024 року в розмірі 32 000,00грн.

Відповідно позивачем у позовній заяві здійснено наступний розрахунок суми заборгованості: сплата в сумі 15 000,00грн. пішла на закриття частини орендної плати за останній місяць оренди (гарантійний), тобто 64 000,00 грн - 15 000,00 грн = 49 000,00 грн (залишок). Тому загалом за оренду 49 000,00 грн + 48 000,00грн + 48 000,00 грн + 64 000,00 грн = 209 000,00 грн борг по орендних платежах.

Платіж відповідача у розмірі 32 000,00 грн позивачем було спрямовано на покриття боргів за спожиті послуги, а саме: 32 000,00 грн - 5745,95грн (вивіз сміття) - 5745,95грн (прибирання території) - 638,06 грн (за використану воду) = 19 870,04 грн (залишок), який зарахований на покриття боргу за спожиту електроенергію: (борг за електрику) 80 876,85 грн - 19 870,04 грн = 61 006,81 грн (залишок боргу за спожиту електроенергію).

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

За змістом частин 1, 2 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 ГПК України).

В силу вимог статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень у господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Вказана правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2024, під час залишення позовної заяви без руху, було зобов`язано позивача надати суду докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема, докази часткової сплати відповідачем орендної плати в розмірі 47000,00 грн, докази виникнення у відповідача заборгованості за спожиту електроенергію на загальну суму 61006,81 грн, докази виникнення у відповідача заборгованості з комунальних послуг, яка була погашена за рахунок внесених відповідачем платежів, з урахуванням положень п. 3.7. Договору оренди № 02/07 від 01.07.2024.

До заяви про усунення недоліків позивач не надав суду доказів часткової сплати відповідачем орендної плати в розмірі 47000,00 грн, а також доказів, виникнення у відповідача заборгованості з комунальних послуг, яка була погашена за рахунок внесених відповідачем платежів, з урахуванням положень п. 3.7. Договору оренди № 02/07 від 01.07.2024, натомість позивач послався на приписи ч. 1 ст. 14 ГПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таки чином, виходячи з наявних у справі доказів, у суду відсутні підстави вважати доведеним позивачем належними засобами доказування факт часткової сплати відповідачем суми орендних платежів у розмірі 47 000,00 грн, як і відсутні підстави вважати доведеним наявність у відповідача будь-якої заборгованості з комунальних платежів у спірний період.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Водночас, ураховуючи, що матеріали справи не містять доказів дострокового розірвання сторонами Договору оренди № 02/07 від 01.07.2024, доказів повернення відповідачем приміщення з орендного користування відповідно до умов договору, а також доказів сплати орендних платежів за період користування приміщенням з липня по вересень 2024 року та внесення суми гарантійного платежу, приймаючи до уваги розмір заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у сумі 209 000,00 грн заборгованості з орендних платежів та гарантійного платежу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 61006,81 грн, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 3.7. Договору, Суборендар окремо від орендної плати відшкодовує Орендарю вартість комунальних послуг (електропостачання, водопостачання, водовідведення тощо), а також вивіз сміття, прибирання прибудинкової території та компенсація податку на нерухомість й податку на землю. Вищезазначені витрати Суборендар зобов`язується відшкодовувати Орендарю на підставі виставлених рахунків-фактур щомісячно до 25 числа поточного місяця. Рахунки-фактури направляються на електронну адресу Суборендаря. У разі зміни тарифів, змінюється і нарахування відшкодування вартості комунальних послуг, без попереднього повідомлень та узгоджень.

Вищезазначені витрати Суборендар зобов`язується відшкодовувати Орендарю на підставі виставлених рахунків-фактур щомісячно до 25 числа поточного місяця. У разі зміни тарифів, змінюється і нарахування відшкодувань вартості комунальних послуг, без попереднього повідомлень та узгоджень. При оплаті у безготівковому порядку сума за комунальні послуги збільшується на 5 % (п`ять відсотків) від суми яка повинна бути сплачена за відповідний місяць.

У випадку вчасного неотримання рахунків-фактур, Суборендар оплачує вартість комунальних послуг у відповідності до рахунків-фактур (платежів) за попередній місяць. У наступному місяці здійснюється перерахунок фактично спожитих комунальних послуг в частині збільшення або зменшення та виставляється відкорегований рахунок-фактура. При необхідності складається акт взаєморозрахунків за необхідний період. Відшкодування вартості комунальних послуг проводиться: - у разі відсутності у Приміщені відповідних лічильників - пропорційно орендованій площі; - у разі наявності у Приміщені відповідних лічильників - згідно показань лічильників.

У п. 3.8 Договору визначено, що Суборендар сплачує на рахунок Орендаря щомісячно, авансовим платежем до 25-го числа поточного місяця за наступний місяць, вартість електроенергії в узгоджених сторонами місячних лімітах згідно з тарифами електропостачальної організації на підставі рахунку Орендаря.

При цьому, у п. 3.8. Договору оренди підлягали встановленню щомісячні ліміти споживання електричної енергії, у разі перевищення яких Суборендар зобов`язувався здійснити доплату на рахунок Орендаря за кожен перевищений кіловат по тарифу електропостачальної організації. У випадку вчасного неотримання рахунку, Суборендар оплачує вартість кіловат у в об`ємі ліміту у відповідності до рахунку за попередній місяць. У наступному місяці здійснюється перерахунок в частині збільшення або зменшення та виставляється відкоригований рахунок. При необхідності складається акт взаєморозрахунків за необхідний період.

Згідно з умовами п. 3.9. Договору, Орендар зобов`язаний надсилати Суборендарю на адресу поштовим відправленням, електронну адресу, вручати наручно чи будь-яким іншим способом надавати рахунки на оплату комунальних платежів по даному Договору. У випадку неотримання від Орендаря рахунків на оплату орендних та комунальних платежів по даному Договору, Суборендар повинен оплачувати комунальні послуги та орендні платежі згідного Договору і діяти в порядку визначеному в пунктах 3.2.,3.8. Договору. Надсилання Орендарем рахунків на оплату орендних та комунальних платежів здійснюється в електронному форматі з електронної пошти на відповідну електронну адресу Суборендаря, вказану в Договорі (Реквізити сторін). Рахунок вважається отриманим Суборендарем з моменту відправлення рахунку з електронної пошти Орендаря на електронну пошту Суборендаря. Відсутність рахунків на оплату орендних та комунальних платежів не є підставою для затримки чи не оплати останніх.

Проте, у порушення умов п. 3.7., 3.8., 3.9. Договору оренди № 02/07 від 01.07.2024 та приписів ст. 73, 74, 76, 77 ГПК України, позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог до справи не додано жодних рахунків на оплати комунальних послуг, зокрема, і на оплату спожитої електричної енергії, як і не надано доказів їх вручення або направлення на поштову адресу відповідача чи на електронну пошту останнього.

Водночас, суд критично оцінює додані до заяви про усунення недоліків фото лічильників, оскільки на цих фото відсутні номери лічильників, які відповідають даним, указаним в Акті приймання-передачі орендованого майна від 01.07.2024.

Крім того, суд взагалі не може достовірно установити з цих фото лічильників, у якій час ці фото були зроблені та чи відносяться ці лічильники саме до приміщення, яке перебуває в користуванні у відповідача.

Таким чином, виходячи з наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем належними засобами доказування виникнення у відповідача заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 61006,81 грн.

Оскільки відповідач у порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору, не здійснив сплату орендних платежів та гарантійного платежу у спірний період, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по орендній платі визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 209 000,00 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь штраф у розмірі 100% від суми невиконаних фінансових зобов`язань, що становить 270 006,81 грн.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому, за приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Судому вище установлено порушення відповідачем грошових зобов`язань зі сплати орендної плати за період з липня по вересень 2024 року та зі сплати гарантійного платежу, виходячи з меж заявлених позовних вимог, у розмірі 209 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Положеннями частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 7.2. Договору, у разі прострочення Суборендарем, сплати орендної плати та інших платежів, передбачених положеннями цього Договору, останній сплачує Орендарю штраф у розмірі 100% від суми невиконаних фінансових зобов`язань.

Отже, ураховуючи те, що положення пункту 7.2. договору не суперечить нормам законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу на суму несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, і є правовим наслідком прострочення виконання зобов`язання з вини відповідача, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення штрафу підлягає задоволенню частково, в розмірі 209 000,00 грн, виходячи з суми боргу, яка визнана судом обґрунтованою за результатом дослідження доказів по справі.

Зважаючи на викладене, за результатами дослідження та оцінки за правилами статті 86 ГПК України зібраних у справі доказів та обставин у сукупності, з урахуванням ст. 2, 13, 14 ГПК України, судом установлено, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними і допустимими доказами, у свою чергу, відповідачем не спростовані, а відтак, підлягають задоволенню у розмірі 209 000, 00 грн заборгованості та 209 000,00 грн штрафу.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються насторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Стосовно вимоги позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч.3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивачем, на підтвердження факту надання правничої допомоги до матеріалів справи додано: копію Договору про надання правової допомоги № 9 від 16.09.2024, підписаний між Адвокатським об`єднанням «Жук, Пономаренко та Партнери» та фізичною особою-підприємцем Шмаюном К.М. ; копію Акта наданих послуг № 1 від 20.09.2024 на суму 50 000,00 грн, підписаний між Адвокатським об`єднанням «Жук, Пономаренко та Партнери» та фізичною особою-підприємцем Шмаюном К.М. ; копію ордера серії АА №1485865 на надання правничої (правової допомоги) від 20.09.2024.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі № 914/434/17).

Суд зазначає, що у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Відповідно до частини 5, 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

З врахуванням викладеного, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19).

Водночас, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Тобто, норми, якими встановлено, що "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку, викладеному у вищевказаній постанові.

При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Серед іншого, суд враховує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Окрім того, судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17 та від 21.10.2021 у справі №420/4820/19).

Водночас, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Стосовно того, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, вже висловлювалася Велика Палата Верховного Суду (пункт 21 додаткової постанови від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 підтримала цей висновок.

Враховуючи що, дана категорія справ не є складною та те, що справа розглядалася у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, окрім, того беручи до уваги, що до опису наданих адвокатом послуг включено послуги, які взагалі не надавалися і не будуть надаватися, зокрема: участь в судовому засіданні, отримання рішення та виконавчих документів в канцелярії суду, приймаючи до уваги ціну позову, суд вважає, що суд вважає, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвокатів не є співмірним із складністю даної справи.

Суд вважає правомірним нарахування витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Овчиннікова Олега Олександровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Шмаюна Костянтина Миколайовича ( АДРЕСА_2 ; ) заборгованість у розмірі 209 000,00 грн, штраф - 209 000,00 грн, судовий збір у розмірі 6270,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7740 грн 55 коп.

3. В іншій частині вимог - в позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано: 13.01.2025.

Суддя А.І. Привалов