РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.01.2025Справа № 910/11960/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан"

про стягнення 56 773,94 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" (далі - відповідач) про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 56 773,94 грн., з яких: 24 130,66 грн. - страхове відшкодування, 23 647,36 грн. - пеня, 7 176,64 грн. - інфляційні втрати, 1 819,28 грн. - 3 % річних.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач не у повному обсязі здійснив виплату страхового відшкодування за полісом серії АР № 2149077, у зв`язку з чим за Товариством з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" утворився борг та виникли підстави для нарахування пені та компенсаційних виплат.

Ухвалою від 10.10.2024 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/11960/24 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

28.10.2024 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" від 22.10.2024 року № 1029/24 на позовну заяву, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що з метою встановлення розміру страхового відшкодування відповідач замовив Аварійний сертифікат № 23-D/10/29 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до якого коефіцієнт фізичного зносу цього автомобіля склав 0,4689. У подальшому відповідач 14.01.2022 року сплатив на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" страхове відшкодування у розмірі 25 840,34 грн. Разом із тим, відповідач вказав, що вартість ремонту пошкодженого автомобіля згідно з виставленим СТО рахунком від 26.10.2021 року № АМ31955 після застосування встановленого коефіцієнта фізичного зносу, з включенням суми ПДВ та за вирахуванням наданої СТО знижки, становить 38 743,79 грн. Отже, розмір доплати страхового відшкодування у будь-якому випадку не може перевищувати суму в розмірі 12 903,45 грн. (38 743,79 грн. - 25 840,34 грн.).

30.10.2024 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь позивача від 30.10.2024 року на відзив на позовну заяву, в якій останній зазначив, що наданий відповідачем Аварійний сертифікат № 23-D/10/29 був виконаний оцінювачем Видутою Д.Ю. на підставі фото та акту огляду, що були надані позивачем до досудової претензії, без фактичного особистого огляду пошкодженого автомобіля. Відтак, наведений сертифікат не є належним та допустимим доказом у справі. У той же час, на підтвердження фактичних витрат та ПДВ Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" до цієї заяви по суті справи долучило наданий ТОВ Фірма "АЛМАЗ МОТОР, ЛТД" акт наданих послуг від 14.12.2021 року № АМ31955.

05.11.2024 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення відповідача від 04.11.2024 року, в яких останній вказав, що з долученого позивачем до матеріалів справи акту огляду автомобіля від 20.10.2021 року вбачається, що огляд транспортного засобу "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював аварійний комісар Войтенко А.О., тоді як Звіт № 98456 виконувала інша особа - ОСОБА_1 , який не здійснював особистого огляду цього автомобіля. Крім того, у Звіті № 98456 міститься помилковий висновок про відсутність коефіцієнту зносу вказаного автомобіля, що не оспорюється позивачем.

Інших клопотань чи заяв від сторін на адресу суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.10.2019 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (Страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (Страхувальник) був укладений Генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водіїв і пасажирів від нещасного випадку №1362/19-Т/ДГО/НС/Ц2 (далі - Договір), предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, що не суперечить закону, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим ТЗ та ДО - добровільне страхування наземного транспорту; відшкодуванням шкоди, заподіяної особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі застрахованим ТЗ - добровільне страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту; життя, здоров`я та/або працездатністю застрахованих осіб - добровільне страхування від нещасного випадку.

За умовами означеного Договору до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП.

Договір набирає чинності з 00 годин 00 хвилин місцевого часу 01.10.2019 року та діє протягом 1 (одного) року/12 місяців, тобто до 30.09.2020 року. Договір автоматично продовжує дію на кожний новий строк (на кожен новий рік/дванадцять місяців), якщо жодною зі сторін не буде подано письмове повідомлення про бажання припинити дію договору, за 30 (тридцять) календарних днів до дати його запланованого припинення (пункт 8.1 Договору).

Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів письмового повідомлення до спливу строку дії генерального договору будь-якої із сторін про своє бажання припинити дію Договору, суд дійшов висновку, що вказаний правочин був автоматично пролонгованим відповідно до умов пункту 8.1 генерального договору.

04.01.2022 року сторонами Договору було укладено додаткову угоду щодо страхування відповідного переліку ТЗ № 1073/21-Т/Ц2/4561 до генерального договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водіїв і пасажирів від нещасного випадку № 1362/19-Т/ДГО/НС/Ц2 (далі - Додаткова угода), за умовами якої, страховик приймає на умовах договору та додаткової угоди на страхування ТЗ, перелік яких викладений в додатку № 1 до цієї додаткової угоди, що є її невід`ємною частиною.

У Додатку № 1 до Додаткової угоди її сторони погодили умови страхування для транспортного(их) засобу(ів), зокрема, автомобіля марки "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску.

18.10.2021 року о 17:45 год. на Запорізькому шосе (біля е/о № 241) у місті Дніпро відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "ЗАЗ 1122", реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який при виникненні небезпеки для руху або перешкоди не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив зіткнення із застрахованим позивачем автомобілем "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02.12.2021 року в справі № 932/8958/21 (провадження № 3/932/4709/21) водія автомобіля "ЗАЗ 1122", реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, внаслідок якого скоєно ДТП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до полісу серії АР № 002149077 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля "ЗАЗ 1122", реєстраційний номер НОМЕР_3 , на час настання ДТП була застрахована у відповідача із встановленим розміром франшизи - 0,00 грн. та лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 130 000,00 грн.

20.10.2021 року Страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу.

Страховим актом позивача від 06.12.2021 року № 006.02431521-1 вищенаведену ДТП визнано страховим випадком та, з урахуванням виставленого СТО - Товариством з обмеженою відповідальністю Фірмою "АЛМАЗ МОТОР, ЛТД" рахунку від 26.10.2021 року № АМ31955 на оплату вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 , вирішено виплатити страхове відшкодування у розмірі 49 971,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення від 06.12.2021 року № 70863071 позивач сплатив на користь Страхувальника грошові кошти у розмірі 49 971,00 грн. із призначенням платежу: "Страх. виплата ОТП Лізинг ТОВ, Акт № 006.02431521-1, від 06.12.2021 р. НОМЕР_1 в т.ч. ПДВ".

Листом від 17.12.2021 року № /р позивач звернувся до відповідача із претензією про виплату страхового відшкодування у розмірі 49 971,00 грн., до якої долучив відповідні документи на підтвердження вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування". Означена претензія отримана уповноваженою особою відповідача 21.12.2021 року, що було визнано самим Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до платіжної інструкції від 14.01.2022 року № 30257 відповідач перерахував на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" грошові кошти у розмірі 25 840,34 грн. з призначенням платежу: "Стр. відш. зг. стр.акту № G-14552-1 за пошкоджений ТЗ Toyota Corolla НОМЕР_1 , вл. ПрАТ "СК "Арсенал Страхування" Регресна вимога вих. Без ПДВ".

Зважаючи на перерахування відповідачем лише частини належного до сплати страхового відшкодування, листом від 26.01.2022 року № 260122-255/р позивач звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" з вимогою про виплату решти суми страхового відшкодування у розмірі 24 130,66 грн. (49 971,00 грн. - 25 840,34 грн.).

Оскільки означена частина страхового відшкодування відповідачем у добровільному порядку відшкодована не була, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

Положеннями статті 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про страхування" залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

У свою чергу, за вольовою ознакою згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

За змістом Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 Цивільного кодексу України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року в справі № 910/2603/17 висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.

При цьому, помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 Цивільного кодексу України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм Цивільного кодексу України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

У цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 Цивільного кодексу України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.

При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 905/2970/16 від 10.07.2018.

У постанові Верховного Суду у справі № 910/171/17 від 02.10.2018 відображено правову позицію, згідно з якою на підставі вищевказаних правових норм до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

При цьому, у постанові від 02.04.2018 року в справі № 910/32720/15 Верховний Суд зазначив, що вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

Згідно з частиною 1 статті 14 та статті 204 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов`язковим для виконання його сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, частина 2.1 статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших актів цивільного законодавства України.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми пункту 22.1 статті 22 та статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма частини 1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 01.02.2018 року в справі № 910/22886/16.

Суд вважає, що проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 року).

Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з пунктом 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, строк експлуатації - період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.

З наявних у матеріалах справи документів, зокрема, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, вбачається, що рік випуску пошкодженого автомобіля "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 - 2017, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував строку, встановленого у пункті 7.38 Методики.

У той же час, відповідно до пункту 7.39 Методики 7.39 винятками стосовно використання зазначених вимог є випадки, коли складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами КТЗ відновлювали ремонтом (крім випадків, що однозначно свідчать про усунення експлуатаційних пошкоджень (наприклад, усунення сколів ЛФП на лицьових поверхнях кузова, усунення деформації методом видалення вм`ятин без пофарбування складової частини).

З матеріалів справи, у тому числі відомостей системи "Audatex" (Звіту Audahistory) вбачається, що пошкоджений автомобіль "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 , до моменту настання спірної у даній справі ДТП мав сліди відновлювального ремонту більше 3 деталей, пофарбування кузова (дефекти лакофарбового покриття). Означені обставини позивачем під час розгляду справи фактично не заперечувалися, доказів на спростування таких обставин Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Арсенал Страхування" надано суду не було.

Разом із тим, у матеріалах справи наявна копія виконаного суб`єктом оціночної діяльності Видута Денисом Юрійовичем 04.01.2022 року Аварійного сертифікату № 23-D/10/29, відповідно до якого коефіцієнт фізичного зносу складників пошкодженого автомобіля "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату ДТП (18.10.2021 року) дорівнює 0,4689.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність у даному випадку підстав для застосування коефіцієнта фізичного зносу пошкодженого автомобіля у розмірі 0,4689 відповідно до пункту 7.39 вищезазначеної Методики.

У той же час, твердження позивача, які зводяться до того, що наданий відповідачем Аварійний сертифікат № 23-D/10/29 є неналежним та недопустимим доказом у справі, не спростовують факту здійснення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 , до моменту скоєння спірної у даній справі ДТП та наявності підстав для застосування коефіцієнта фізичного зносу. Доказів, які підтверджують визначення у встановленому законом порядку іншого коефіцієнта фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу, ніж 0,4689, матеріали справи не містять.

При цьому, суд звертає увагу, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством.

Тобто законом чітко визначено, що страховиком відшкодовується вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу (пункт 8.2 Методики), а не ринкова вартість складових частин транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу (пункт 7.36 Методики).

Відповідно до вимог пункту 8.2 Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз= Ср + См + Сс х (1 - Ез), де:

Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.;

См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.;

Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.;

ЕЗ - коефіцієнт фізичного зносу.

Зважаючи на належний до застосування коефіцієнт фізичного зносу (який становить 0,4689), враховуючи зазначену в наявних у матеріалах справи документах (зокрема, виставленому СТО рахунку від 26.10.2021 року № АМ31955 на оплату відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 ) вартість складових пошкодженого автомобіля, що підлягають заміні, беручи до уваги вартість ремонтно-відновлювальних робіт та матеріалів, необхідних для проведення його відновлювального ремонту, а також враховуючи надану СТО знижку - 3 815,30 грн., вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля "Toyota Corolla", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з урахуванням фізичного зносу (Сврз) склала 38 743,79 грн.

Отже, з урахуванням вищенаведених імперативних законодавчих приписів та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відшкодуванню на користь позивача підлягали витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу (з урахуванням зносу), зокрема, у розмірі 38 743,79 грн.

Суд також звертає увагу на положення пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за якими страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього Закону.

Відповідно до полісу серії АР № 002149077 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля "ЗАЗ 1122", реєстраційний номер НОМЕР_3 , була застрахована у відповідача із встановленим розміром франшизи - 0,00 грн. та лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 130 000,00 грн.

За таких обставин, зважаючи на фактичне перерахування відповідачем частини належного до виплати страхового відшкодування у розмірі 25 840,34 грн. відповідно до платіжної інструкції від 14.01.2022 року № 30257, вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 12 903,45 грн. (38 743,79 грн. - 25 840,34 грн.) підлягають задоволенню, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" цього відшкодування на суму 11 227,21 грн. слід відмовити за безпідставністю.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 7 176,64 грн. інфляційних втрат та 1 819,28 грн. 3 % річних, нарахованих у період з 18.03.2022 року по 20.09.2024 року на суму заборгованості у розмірі 24 130,66 грн.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Враховуючи те, що заява позивача від 17.12.2021 року № /р про виплату страхового відшкодування була отримана уповноваженою особою відповідача 21.12.2021 року, і відповідачем у встановленому законом порядку були визнані означені обставини, суд дійшов висновку про те, що останнім днем встановленого законом 90-денного терміну для прийняття відповідачем рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову в його здійсненні (у тому числі щодо встановленої судом обґрунтованої до стягнення у даній справі суми в розмірі 12 903,45 грн.), було 21.03.2022 року.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, в яких страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, а тому правовідносини з відшкодування шкоди, які склалися між сторонами у справі, також є грошовим зобов`язанням.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, суд вважає його таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства в силу допущених помилок при визначенні бази та початкового періоду нарахування цих компенсаційних виплат, що призвело до заявлення сум 3 % річних та інфляційних втрат у завищеному розмірі.

З урахуванням дати отримання відповідачем заяви позивача від 17.12.2021 року № /р (21.12.2021 року), беручи до увагу встановлену судом обґрунтовану суму страхового відшкодування, яка підлягала доплаті відповідачем на користь позивача (12 903,45 грн.), а також зважаючи на положення пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яким передбачено обов`язок страховика прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування чи про відмову у його здійсненні не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, суд дійшов висновку про те, що першим днем прострочення відповідачем виконання його грошового обов`язку з оплати страхового відшкодування (у розмірі 12 903,45 грн.) є 22.03.2022 року, а не 18.03.2023 року, як помилково зазначено Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Арсенал Страхування" у позовній заяві.

Враховуючи вищенаведене, обґрунтованою сумою 3 % річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є 3 % річних у розмірі 968,58 грн., нараховані у період з 22.03.2022 року по 20.09.2024 року на суму основного боргу в розмірі 12 903,45 грн., а належною до стягнення сумою інфляційних втрат, нарахованих протягом означеного періоду на відповідну суму заборгованості, є 4 088,70 грн.

Слід зазначити, що відповідачем контррозрахунку заявлених до стягнення сум компенсаційних виплат надано суду не було.

За таких обставин, стягненню з відповідача на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" підлягають 3 % річних у розмірі 968,58 грн. та інфляційні втрати в сумі 4 088,70 грн., тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" 850,70 грн. 3 % річних та 3 087,94 грн. інфляційних втрат слід відмовити.

Також позивач просив стягнути з відповідача 23 647,36 грн. пені, нарахованої на підставі пункту 36.5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на суму боргу в розмірі 24 130,66 грн. у період з 18.03.2022 року по 20.09.2024 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

При цьому суд вказує, що згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

За умовами статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 року розділ IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 18-22, ст. 144) доповнено пунктом 7 такого змісту: "7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Разом із тим, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відмінено на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З огляду на зазначене, а також беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи, правомірним періодом нарахування пені у даній справі є період з 22.03.2022 року по 30.06.2023 року.

Відтак, стягненню з відповідача на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" підлягає пеня у розмірі 7 462,79 грн., нарахована у період з 22.03.2022 року по 30.06.2023 року на суму основного боргу в розмірі 12 903,45 грн., у той час як у задоволенні вимог позивача про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" 16 184,57 грн. цієї неустойки слід відмовити.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, у зв`язку з чим позовні вимоги, з урахуванням встановлених судом обставин справи, підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" (01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 96; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (03056, місто Київ, вулиця Борщагівська, будинок 154; ) страхове відшкодування в сумі 12 903 (дванадцять тисяч дев`ятсот три) грн. 45 коп., 7 462 (сім тисяч чотириста шістдесят дві) грн. 79 коп. пені, 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 58 коп. 3 % річних, 4 088 (чотири тисячі вісімдесят вісім) грн. 70 коп. інфляційних втрат, а також 1 355 (одну тисячу триста п`ятдесят п`ять) грн. 95 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 15.01.2025 року.

Суддя В.С. Ломака