ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Справа № 924/659/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Крейбух О.Г. , суддя Юрчук М.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

позивача: Захарка І.І., адвоката, ордер на надання правничої (правової) допомоги Серія АА №1363223 від 29.11.2024

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелон В" на рішення господарського суду Хмельницької області, ухваленого 30.09.24р. суддею Вибодовським О.Д. о 11:07 у м.Хмельницькому, повний текст складено 02.10.24р. у справі № 924/659/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрофарфор 2000", Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелон В", м. Нетішин, Шепетівський р-н., Хмельницька обл.

про стягнення заборгованості в сумі 313 826,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОФАРФОР 2000", Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелон В", м. Нетішин, Шепетівський р-н., Хмельницька обл. про стягнення заборгованості в сумі 313 826,82 грн.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 30.09.2024 у справі №924/659/24 позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелон В" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОФАРФОР 2000" заборгованість в розмірі: 313 826,82 грн та 4 707,40 грн - витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування рішення, суд з посиланням на ст.ст. 173, 175, 193, 230, 232, 265 ГК України, ст.ст. 509, 524, 526, 527, 530, 533-535, 546, 548, 549, 551, 599, 610, 611, 612, 625, 629, 692, 693 ЦК України, ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", постанови Верховного Суду від 28.01.20 у справі №910/17753/18, від 20.08.20 у справі № 902/959/19; від 10.09.20 у справі №916/1777/19, умови п. 7.2. договору, докази наявні в матеріалах справи, вказав, що матеріалами справи підтверджено основний борг, а також перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені, дійшов висновку про те, що він є арифметично правильними та здійснений у межах можливих нарахувань, а тому задоволив позов в повному обсязі.

Не погодившись із винесеним рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області у справі №924/659/24 від 30.09.2024 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю МЕЛОН-В на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ЕЛЕКТРОФАРФОР 2000 штрафних санкцій (пені) в розмірі 13 885,79 грн, 3% річних в розмірі 5 920,13 грн та інфляційних втрат в розмірі 13 284,90 грн, та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову для Товариства з обмеженою відповідальністю ЕЛЕКТРОФАРФОР 2000 в задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю МЕЛОН-В штрафних санкцій (пені) в розмірі 13 885,79 грн, 3% річних в розмірі 5 920,13 грн та інфляційних втрат в розмірі 13 284,90 грн, звільнивши Товариство з обмеженою відповідальністю МЕЛОН-В від сплати пені, 3% річних та інфляційного збільшення в розмірі 33 090,82 грн. Здійснити перерозподіл та стягнути з позивача судові витрати у справі №924/659/24.

Вважає, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 30.09.2024 в справі №924/659/24 в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є незаконним та необґрунтованим, оскільки прийняте без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, із визнанням встановленими обставин, які не були доведеними, а також із порушенням норм процесуального, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат та ухваленню нового рішення про відмову в задоволенні такої позовної вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на таке.

Щодо інфляційних втрат та 3% річних скаржник вважає, що позивач не обґрунтував підстави стягнення з нього вказаних коштів, у зв`язку із чим в їх стягненні повинно було бути відмовлено, а суд першої інстанції вказаного не врахував, чим порушив норми процесуального права.

Крім того, вказує, що стягнення додаткових коштів із ТОВ «Мелон-В», зокрема штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат може негативно вплинути на діяльність та функціонування підприємства, яке задіяне в стратегічній на сьогодні діяльності з відновлення енергетичної інфраструктури. При цьому від виконання основного зобов`язання за Договором поставки (сплати решти суми за обмежувач перенапруги 330кВ SB 276/SH-A-0 з індикатором протікання струму DCC М2 в розмірі 280 736,00 грн) відповідач не відмовлявся.

Вважає, що суд першої інстанції не з`ясував даної обставини, що має значення для справи, як залучення ТОВ «МЕЛОН-В» до відновлення важливих об`єктів енергетичної інфраструктури України і залучення власних коштів Товариства для виконання таких робіт у зв`язку з невчасним виконанням фінансових зобов`язань державою.

Так, з посиланням на ст. ст. 218, 219 ГК України, п. 8.1. договору, вказує, що залучення коштів ТОВ «МЕЛОН-В» для відновлення енергетичної інфраструктури України фактично було зумовлене непереборною силою - атаками критично важливих об`єктів інфраструктури України російською федерацією, і хоча це сталось в умовах війни, про яку знали обидва контрагенти договору поставки, для відповідача неможливо було передбачити, що його бюджет буде у такому значному розмірі задіяний для якнайшвидшої відбудови енергетичної інфраструктури України.

Вважає, що суд першої інстанції також не з`ясував такої, обставини, що має значення для справи, як те, що неможливість сплатити суму штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат відповідачем виникла у зв`язку з непереборною силою з мотивів суспільної необхідності, у зв`язку з чим також не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню - ч. 2 ст. 218, ч. 4 ст. 219 ГК України, і ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, з посиланням на ст. 233 ГК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 902/417/18 скаржник вказує, що попри те, що ТОВ «МЕЛОН-В» не здійснило вчасно повну оплату товару за Договором поставки, ним не було завдано збитків для ТОВ «ЕЛЕКТРОФАРФОР 2000». Крім того, ТОВ «МЕЛОН-В» уже сплатило майже половину вартості товару за договором поставки (199 000,00 грн із 479 736,00 грн), і з моменту кінцевої дати для оплати товару до сьогодні не минув великий проміжок часу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мелон-В» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 30.09.2024 у справі № 924/659/24 в частині стягнення з ТОВ «Мелон-В» на користь ТОВ «Електофарфор 2000» пені у розмірі 13 885,79 грн, 3% річних у розмірі 5 920,13 грн та інфляційних втрат у розмірі 13 284, 90 грн - без змін. Витрати по сплаті судового збору залишити без змін.

В судове засідання з`явився представник позивача.

Представник скаржника не з`явився про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений заздалегідь та належним чином, ухвала про відкриття апеляційного провадження та призначення скарги до розгляду від 14.11.2024 надіслана до електронного кабінету ТОВ «Мелон-В» 14.11.2024 об. 19:50 год.

Крім того, після виходу суддів з нарадчої кімнати та оголошення вступної та резолютивної частини постанови з`ясовано, що 14.01.2025 об. 10 год. 18 хв. Північно-західним апеляційним господарським судом зареєстровано клопотання про відкладення розгляду справи та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, яке надійшло на електронну пошту суду 14.01.2025 об 10:06 год.

Дослідивши подане клопотання, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що остання не відповідає вимогам статті 170 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), з огляду на наступне.

18.10.2023 введено в дію Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (ЄСІТС) або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами", яким, серед іншого, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються за правилами, що діють після введення в дію цього Закону.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції (ч. 4 ст. 6 ГПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Згідно ч. 6 ст. 6 ГПК України, адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Відповідно до абзацу 2 ч. 8 ст. 6 ГПК України особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Статтею 42 (ГПК України) передбачені права та обов`язки учасників справи, зокрема ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, а також виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до інформації з підсистеми ЄСІТС Електронний суд відповідач ТОВ «Мелон-В» та його представник адвокат Нікітюк П.М. мають зареєстровані Електронні кабінети в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

Одночасно абзацом 1 частини 8 статті 6 ГПК України передбачено, що реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.

Так, згідно частини 5, 6 статті 42 ГПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням ЄСІТС, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом; процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням ЄСІТС в порядку, визначеному Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Отже ГПК України передбачає спосіб звернення до суду шляхом подання процесуальних документів - в паперовій формі або в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС.

Згідно абзацу 3 частини 8 статті 6 ГПК України особливості використання електронного підпису в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, визначаються Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до п. 16 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21 (далі - Положення) процесуальні документи та докази можуть подаватися до суду в електронній формі, а процесуальні дії вчинятися в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС, за винятком випадків, передбачених процесуальним законом, цим положенням, а також випадків, коли суд до якого подаються документи та докази не інтегровано до ЄСІТС.

Електронні документи створюються із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписуються кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надсилаються засобами відповідної підсистеми ЄСІТС (п. 26 Положення).

Реєстрація в ЄСІТС не позбавляє особу права на подання документів до суду в паперовій формі, проте саме в електронній формі особа, яка зареєструвала електронний кабінет в ЄСІТС може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії виключно за допомогою ЄСІТС, з використанням власного електронного підпису, якщо інше не передбачено ГПК України.

Таким чином, альтернативою звернення учасників справи до суду з позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником, є звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через підсистему "Електронний кабінет".

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені у статті 170 ГПК України.

За змістом пункту 1 частини 1 вищевказаної норми будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву, клопотання або заперечення, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для такої фізичної особи), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Відповідно до частини 2 вказаної норми письмова заява, клопотання чи заперечення підписується заявником або його представником.

Згідно частини 2 вказаної норми суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Суд повертає письмову заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду також у разі, якщо її подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його.

У зв`язку із поданням представником відповідача - адвокатом Нікітюком П.М. клопотання про відкладення розгляду справи та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів на електронну пошту апеляційного суду, без дотримання встановленого процесуальним законодавством порядку, після оголошення судом постанови, вказане клопотання залишається без розгляду.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника скаржника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, а тому, колегія суддів, визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві та надав пояснення на підтвердження своєї позиції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

24.11.2023 між ТОВ ЕЛЕКТРОФАРФОР 2000 та ТОВ Мелон В було укладено договір поставки №ЕФ.

Відповідно до п. 1.1 договору позивач (постачальник) зобов`язується поставити та передати у власність, а відповідач (покупець) прийняти та оплатити продукцію (далі - товар) в асортименті та кількості, що вказані у двосторонніх специфікаціях на кожну партію товару, що є невід`ємними частинами договору.

Згідно п. 3.1 договору поставка товару проводиться партіями на підставі заявок відповідача (покупця) (письмових або усних) у довільній формі у яких зазначаються асортимент, кількість, якісні та технічні характеристики.

Відповідно до п. 3.2 договору на підставі отриманої заявки на поставку товару в день її отримання, постачальником складається специфікація із зазначенням асортименту, кількості, ціни за одиницю товару, загальної вартості партії товару.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що позивач (постачальник) приймає на себе зобов`язання здійснити поставку товару, протягом строку, погодженого сторонами в специфікаціях на кожну партію товару.

Згідно п. 5.1 договору оплата за товар здійснюється відповідачем (покупцем) у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок позивача (постачальника) оплати за партію товару на підставі відповідного рахунку-фактури на умовах визначених у специфікаціях.

Згідно специфікації №1 від 24.11.2023 до договору (далі специфікації) позивач поставив відповідачу три обмежувачі перенапруги 330 кВ SB 276/SH-A-0 з індикатором протікання струму DCC М2 на загальну суму 479 736,00 грн.

Відповідно до специфікації строк постачання усього товару до 15.12.2023.

Порядок оплати згідно до специфікації:

-передоплата у розмірі 20% від вартості товару визначеного специфікацією;

-80 % - відтермінування 10 календарних днів після отримання Товару.

Поставка товару здійснюється на умовах DPP за адресою: ПС Лісова 330 кВ.

24.11.2023 відповідачем було здійснено замовлення №67 на поставку товару. 05.12.2023 позивачем сформовано рахунок №79 на оплату товару.

06.12.2023 позивачем було поставлено товар у визначений специфікацію строк та місце та відповідно отримано відповідачем, що підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною №97. Також факт поставки та отримання товару підтверджується товарно-транспортною накладною №Р-ТЕФ00056 від 06.12.2023.

Пунктом 3.6 договору передбачено, що при відвантаженні товару позивач (постачальник) зобов`язаний надати відповідачу (покупцеві) наступні документи: специфікація на партію товару; оригінал рахунку-фактури; видаткову накладну; товарно-транспортну накладну (у разі якщо поставка до місця призначення здійснювалась постачальником); сертифікат якості; керівництво з експлуатації; протокол випробувань; копії сертифікату (ISO 9001:2015); копії сертифікату відповідності.

Товар приймається покупцем виключно при наявності товаросупроводжувальних документів. Підтвердженням факту отримання покупцем всіх перелічених документів є підпис представника покупця на видатковій накладній.

Незважаючи на виконання позивачем своїх зобов`язань щодо поставки товару, відповідачем не було здійснено оплату в строки, передбачені специфікацією. Оскільки товар було поставлено 06.12.2023, то повна оплата (у сумі 479 736,00 грн) повинна бути здійснена до 17.12.2023.

22.02.2024 відповідачем було частково погашено заборгованість, а саме сплачено 199 000,00 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції №1064 від 22.02.2024. Надалі відповідач заборгованість не погашав.

З метою мирного (позасудового) вирішення спору, позивачем було направлено претензію від 30.04.2024 №220 щодо сплати заборгованості на офіційну адресу відповідача із зазначенням суми заборгованості та реквізитів для її оплати. Надіслана претензія не була отримана відповідачем та повернулася на адресу позивача. У довідці Укрпошти про причини повернення зазначено, що лист повернувся за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до п. 9.2 договору, якщо суперечку неможливо вирішити шляхом переговорів, вона вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю і підсудністю такої суперечки в порядку, визначеному відповідно до діючого в Україні законодавства.

Станом на дату подачі позову відповідачем не здійснено повної оплати за товар. Сума заборгованості складає 280 736,00 грн. Жодних комунікацій (переговорів, листування, тощо) з позивачем не проводив. Листів-прохань щодо реструктуризації або відтермінування сплати заборгованості позивачу від відповідача не надходило.

Згідно п. 7.2 договору у випадку несвоєчасної оплати покупцем отриманого товару в строки, погоджені сторонами, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі половини облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення оплати, від вартості не оплаченого (несвоєчасно оплаченого) товару за кожний день прострочення.

06.12.2023 позивачем здійснено поставку товару, тому повна оплата за товар мала відбутися до 16.12.2023, таким чином строк для обчислення штрафних санкцій встановлюється з 17.12.2023.

Розрахунок пені відбувався за формулою: сума боргу x (половина облікової ставки НБУ/365) x кількість днів прострочення : 100, всього 13 885,79 грн.

Розрахунок 3 % річних відбувався за формулою: сума заборгованості x 3 x кількість днів прострочення : 365 : 100, всього 5 920,13 грн.

Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції здійснювався за формулою: ІІС = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x … (ІІZ : 100)

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення (і наступні)

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Всього 13 284,9 грн.

Всього сума заборгованості з врахуванням штрафних санкцій, процентів річних та інфляційного збільшення становить 313 826,82 грн.

Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Хмельницької області від 30.09.2024 у справі №924/659/24 позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелон В" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОФАРФОР 2000" заборгованість в розмірі: 313 826,82 грн та 4 707,40 грн - витрат по сплаті судового збору.

При цьому, відповідач визнає основний борг та не погоджується із оскарженим рішенням в частині стягнення із нього пені, 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму 33 090,82 грн.

Таким чином, в силу вимог ст. 269 ГПК України судова колегія переглядає рішення суду першої інстанції лише в оскарженій частині.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем крім основного боргу було нараховано відповідачу:

- пеню в сумі 13 885,79грн за періоди: з 17.12.2023 по 22.02.2024, з 23.02.2024 по 14.03.2024; з 15.03.2024 по 25.04.2024; 26.04.2024 по 13.06.2024 та з 14.06.2024 по 11.07.2024.

- 3% річних в сумі 5920,13грн за періоди: з 17.12.2023 по 31.12.2023; з 01.01.2024 по 22.02.2024 та з 23.02.2024 по 11.07.2024.

- інфляційні втрати в сумі 13 284,90 грн за періоди: з 17.12.2023 по 22.02.2024; з 23.02.2024 по 11.07.2024.

Щодо нарахування пені, слід вказати таке.

За приписами ст.ст. 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. ч.1,2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 ГК України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Водночас штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (правові позиції ВС/КГС у постановах від 28.01.20 р. у справі № 910/17753/18, від 20.08.20 р. у справі № 902/959/19; від 10.09.20 р. у справі №916/1777/19).

Згідно п. 7.2 Договору у випадку несвоєчасної оплати покупцем отриманого товару в строки, погоджені сторонами, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі половини облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення оплати, від вартості не оплаченого (несвоєчасно оплаченого) товару за кожний день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, колегія суддів вважає його правильним та арифметично вірним та погоджується із періодами такого нарахування, а тому вимога про стягнення пені у сумі 13 885, 79 грн є законною, обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних, суд вказує наступне.

За ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Вказана правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/190/18 від 04.06.2019 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 905/600/18 від 05.07.2019.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних, що зроблені позивачем колегія суддів вважає їх правильними та арифметично вірними та погоджується із періодами такого нарахування, а тому погоджується із судом першої інстанції, що розмір інфляційних становить 13 284,90 грн та 3% річних - 5920,13 грн, відповідно вони підлягають задоволенню.

Стосовно посилання скаржника в скарзі на ст. 233 ГК України та постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, щодо незаконності нарахування пені, 3% річних та інфляційних, то суд апеляційної інстанції зазначає, що зменшення інфляційних втрат не передбачено чинним законодавством.

Щодо зменшення (відмови) у стягненні пені, 3% річних суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Як убачається із матеріалів справи, заявлений до стягнення розмір пені та 3% річних, не є надмірно великим у порівнянні із сумою основного боргу, а отже не є джерелом додаткового фінансового надходження для позивача, а є виключно мірою відповідальності за бездіяльність відповідача.

Також слід врахувати, що на момент розгляду справи відповідач основну суму боргу не погасив, та не вказав виключних обставин, при яких слід зменшити розмір штрафної санкції, а тому таке зменшення матиме наслідком порушення балансу інтересів сторін (інтерес відповідача буде поставлений вище інтересів позивача).

Як убачається із апеляційної скарги відповідач як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції щодо незаконності нарахування пені, 3% річних та інфляційних, також посилається на ст.ст. 218, 219 ГК України, п. 8.1 цього Договору на непереборні обставини, а саме на залучення його коштів для відновлення енергетичної інфраструктури України, яке зумовлене атаками критично важливих об`єктів інфраструктури України російською федерацією, постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та не завдання позивачу збитків.

Так, відповідно до частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом частини другої статті 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, частиною другою статті 218 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 4 ст. 219 ГК України, сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Верховний Суд аналізував окремі аспекти, пов`язані з форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), зокрема щодо тягаря доказування наявності непереборної сили, предмета (обсягу) доказування, відсутності у форс-мажорних обставин преюдиційного характеру, повідомлення іншої сторони про форс-мажор, наслідків неповідомлення або несвоєчасності такого повідомлення.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (пункт 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (аналогічний висновок викладено в пункті 38 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).

Разом з тим форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

При цьому, в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

У постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 Верховний Суд зробив висновок, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22).

Статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (пункт 77).

Таких саме висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі № 913/20/21.

Отже для звільнення від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставинами непереборної сили) відповідач зобов`язаний надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, чого відповідачем у даній справі зроблено не було.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що всі суб`єкти підприємницької діяльності, підприємства, установи та організації України знаходяться в рівних умовах та під час воєнного стану здійснюють свою господарську діяльність в однаковому несприятливому економічному становищі в країні та повинні вживати усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. А тому доводи відповідача про виникнення обставин непереборної сили не беруться судом апеляційної інстанції до уваги та спростовуються наведеним вище.

Разом з тим, щодо посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, то колегія суддів зауважує, що фактичні обставини справи у цій справі є відмінними від справи №902/417/18 (умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також змінили розмір процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів).

У даній справі відсутня неспівмірність заявлених до стягнення сум 3% річних, так само як і того, що наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

За наведеного відсутні підстави для зменшення розміру нарахованої пені та 3%.

Щодо доводів скаржника про те, що позивач не обґрунтував підстави стягнення з нього інфляційних втрат та 3% річних, у зв`язку із чим судом першої інстанції мало бути відмовлено в їх стягненні, то суд апеляційної інстанції зауважує, що це є спеціальний вид цивільно-правової відповідальності, який передбачений прямою нормою закону, а саме ст. 625 ЦК України, а тому доводи скаржника в цій частині є необґрунтованими.

За таких обставин судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 33090,82 грн.

Таким чином судом першої інстанції правомірно задоволено позов у повному обсязі.

За наведеного, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 30.09.2024 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги залишається за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелон В" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 30.09.24 у справі № 924/659/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 30.09.24 у справі №924/659/24 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

4. Справу № 924/659/24 повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "17" січня 2025 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Юрчук М.І.