ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про забезпечення позову

"01" січня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/5754/24
Господарський суд Одеської області у складі судді Мусієнко О.О.,

розглянувши заяву Одеської міської ради про забезпечення позову за вх. № 2-1984/24 від 30.12.2024

у справі № 916/5754/24

за позовом: Одеської міської ради

до відповідачів: 1) ОСОБА_1

2) Фізичної особи-підприємця Колбасюк Дмитра Володимировича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоус Ірина

Олександрівна,

приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Машкіна Ніна

Олександрівна

про визнання протиправними та скасування рішень приватних нотаріусів, визнання недійсним договору оренди та про зобов`язання звільнити земельну ділянку

В С Т А Н О В И В:

Одеська міська рада звернулося до Господарського суду Одеської області із позовною заявою від 26.12.2024 (вх. № 5902/24 від 30.12.2024) до відповідачів ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця Колбасюк Дмитра Володимировича, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоус Ірини Олександрівни від 11.03.2020 № 51552260 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нежитлових приміщень ресторану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоус Ірини Олександрівни від 15.04.2020 № 51985213 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нежитлових приміщень ресторану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Машкіної Ніни Олександрівни від 22.05.2020 № 52348287 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нежитлових приміщень ресторану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- визнати недійсним договір оренди від 22.05.2020, укладеного між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем Колбасюком Дмитром Володимировичем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Ніною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 334;

- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 53,2 кв.м. шляхом демонтажу тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , які позначені на технічних паспортах від 04.03.2020 та від 10.04.2020, виданих фізичною особою-підприємцем Михайленком В`ячеславом Федоровичем як « 10-зал».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію виправлення права власності та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нежитлового приміщення ресторану прийняті всупереч положенням законодавства; за відсутністю рішень щодо передачі ОСОБА_1. у приватну власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ), на якій розташовано групу тимчасових споруд, а також за відсутністю правових підстав набуття ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно передачі його в оренду ФОП Колбасюк Д.В.

Разом із позовною заявою позивач звернувся із заявою про забезпечення позову за вх. № 2-1984/24 від 30.12.2024, в якій просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення ресторану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), а також заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, приймати рішення та вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацію прав, внесенням записів та змін до них у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо нежитлових приміщень ресторану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

В обґрунтування заяви зазначено, що внаслідок прийняття рішень про виправлення права власності на нежитлове приміщення ресторану відбулось самовільне захоплення земельної ділянки комунальної власності, яка не відводилась у передбаченому законом порядку ОСОБА_1. у приватну власність або користування; внаслідок державної реєстрації Колбасюк Д.В. набув право користування об`єктом, право власності на який попередньо було протиправно зареєстровано за ОСОБА_1. Позивач вказує, що проігнорувавши те, що права на тимчасові споруди взагалі не підлягають державній реєстрації, приватним нотаріусом фактично зареєстровано право власності ОСОБА_1. на групу тимчасових споруд як на «нежитлові приміщення ресторану» у результаті прийняття безпідставних рішень про «державну реєстрацію виправлення права власності», у зв`язку з чим до первісного об`єкта нерухомого майна загальною площею 209, 6 кв.м. фактично було приєднано групу тимчасових споруд загальною площею 55, 83 кв.м., внаслідок чого відбулося збільшення площі об`єкта нерухомого майна до 266, 1 кв.м., за рахунок групи тимчасових споруд, розміщених на земельній ділянці комунальної власності. Позивач зазначає, що жодного рішення щодо передачі ОСОБА_1. у приватну власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (1/1), на якій розташовано групу тимчасових споруд, Одеською міською радою не приймалося.

Позивач вказує, що з урахуванням того, що відповідачем вже здійснювалася незаконна державна реєстрація щодо спірного об`єкта шляхом зазначення недостовірних даних та надання недостовірних документів, існує реальна загроза, що до закінчення розгляду справи ОСОБА_1 може здійснити перереєстрацію права власності на нежитлове приміщення ресторану за адресою: АДРЕСА_1 на інших осіб або оформлення права користування за іншими особами. У такому випадку наявність нових рішень про державну реєстрацію прав на спірний об`єкт (зокрема, наявність записів про їх нових власників/користувачів під час судового розгляду справи та до набрання відповідним судовим рішенням законної сили) унеможливить або утруднить фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, оскільки позивач не зможе мати ефективний захист свого порушеного права в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

Дослідивши матеріали поданої заяви про забезпечення позову, господарський суд вважає її такою, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Підстави для застосування заходів забезпечення позову визначено у статті 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 3 статті 137 Господарського процесуального кодексу України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Частиною 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17, від 05.08.2019 у справі № 922/599/19).

Крім того, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у справах № 914/2157/19 від 20.07.2020, № 910/19256/16 від 10.04.2018, № 910/20479/17 від 14.05.2018, № 922/1605/18 від 11.09.2018, № 909/526/19 від 14.01.2019, № 925/288/17 від 25.01.2019, № 904/1417/19 від 26.09.2019).

Отже, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами.

Водночас не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

У разі звернення особи до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення, при задоволенні якої, не вимагатиме примусового виконання, то має застосуватися та досліджуватися не така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, позаяк позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Частиною першою статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що проведення реєстраційних дій (щодо реєстрації прав/обтяжень прав) зупиняється, зокрема на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

При цьому згідно із частиною другою цієї статті Закону судове рішення або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.

Відповідно до частини третьої статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державний реєстратор приймає рішення про відновлення реєстраційних дій на підставі судового рішення про скасування судового рішення, що було підставою для прийняття рішення про зупинення проведення реєстраційних дій та/або судового рішення про скасування заборони вчинення реєстраційних дій, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій, зареєстрованих у Державному реєстрі прав.

Отже, заборона вчинення реєстраційних дій є одним із заходів забезпечення позову, який передбачений, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (постанова Верховного Суду від 07.04.2023 у справі № 910/15043/21 (910/10070/22)).

Предметом спору у даній справі є, зокрема, законність/незаконність рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію виправлення права власності та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження щодо нежитлового приміщення ресторану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), власником якого є ОСОБА_1 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №384701785 від 27.06.2024.

Тобто, майно, на яке заявник просить суд накласти арешт безпосередньо стосується предмету спору позову, а застосування такого заходу забезпечення позову забезпечить збереження існуюче становище учасників судового спору до остаточного вирішення питання власності щодо спірного майна.

Оцінивши надані заявником докази, а також встановивши, з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника, наявності зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, суд дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позовних вимог щодо накладення арешту на майно, що належать відповідачу може значно ускладнити або навіть зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, вжиття такого заходу є адекватним змісту порушеного права, на відновлення якого поданий позов. Визначені заявником заходи забезпечення позову гарантуватимуть виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог та ефективний захист оспорюваних прав та інтересів заявника.

Доцільність забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача забезпечить виконання рішення суду, у разі задоволення позову, а необхідність полягає в можливості відповідача в будь-який момент розпорядитись спірним майном.

За своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже, накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вищевказані заходи забезпечення позову відповідають ст. ст. 136, 137 ГПК України, а також вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог.

Крім того, вжиття вказаних заходів забезпечення даного позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівності сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди заявнику.

Згідно ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 140 ГПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Ч. 6 ст. 140 ГПК України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

У постановах Верховного Суду від 26.11.2018 у справі № 904/2925/18, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23 наведено висновки, відповідно до яких "за змістом диспозитивної норми статті 141 ГПК України пред`явлення особі, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, вимог забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), є правом, а не обов`язком господарського суду, так само як і питання зустрічного забезпечення може бути вирішено судом в ухвалі про зустрічне забезпечення позову, винесеній за результатами розгляду клопотання відповідача про зустрічне забезпечення, що відповідає принципу змагальності сторін, закріпленому статтею 13 цього Кодексу".

Отже, відповідач не обмежений в праві звернутися до суду клопотанням про зустрічне забезпечення позову в порядку ст. 141 ГПК України.

Згідно ч. 8 ст. 140 ГПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 140, 144, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву Одеської міської ради про забезпечення позову за вх. № 2-1984/24 від 30.12.2024 - задовольнити.

2. Вжити наступні заходи забезпечення позову:

- накласти арешт на нерухоме майно, а саме на нежитлові приміщення ресторану загальною площею 266,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- заборонити органам та особам, які здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, проводити будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення ресторану загальною площею 266, 1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Стягувачем за цією ухвалою є: Одеська міська рада (65026, м. Одеса, площа Думська, 1; ).

Боржником за цією ухвалою є: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_3 ).

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя Мусієнко Оксана Олегівна