СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Харків Справа № 922/2469/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя Шутенко І.А.

при секретарі Голозубовій О.І.

за участю:

позивача - Савенко О.О., довіреність від 16.07.2024 року;

відповідача - адвокат Нев`ядомський А.Д., ордер серії АХ№1231590;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon" апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс"(вх. №2651Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року у справі № 922/2469/24, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Трофімов І.В.), повний текст якого складено 18.10.2024 року та на додаткове рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2024 року у справі № 922/2469/24, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Трофімов І.В.), повний текст якого складено 24.10.2024 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс", м. Дніпро
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс", м. Харків
про стягнення 306'386,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року у справі позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" 283'959 грн. основного боргу, пеню в сумі 201,72 грн., судовий збір у сумі 3409,93 грн.; органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення господарського суду Харківської області у справі №922/2469/24, в порядку частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України нараховувати пеню на фактичну (не сплачену) суму основної заборгованості, починаючи з 18 липня 2024 року до моменту повної сплати суми основного боргу, але не довше ніж до 17 січня 2025 року; розрахунок пені здійснювати за такою формулою: Сума пені = (СБ х ПОС х КД):365:100, де СБ - сума боргу; ПОС - розмір подвійної облікової ставка НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня; КД - кількість днів невиконання рішення, а також стягнути вказану суму нарахованої пені з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" (61072, м.Харків, пр. Науки, 54; ідент. код 42831345) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" (49081, м.Дніпро, вул. Артільна, 10; ідент. код 31181359); роз`яснено органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду, що в разі часткової сплати відповідачем основного боргу, пеня нараховується на залишок заборгованості, що залишився; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням господарського суду Харківської області від 23.10.2024 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" про винесення додаткового рішення задоволено; ухвалено додаткове рішення у справі № 922/2469/24; стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" витрати на професійну правничу допомогу в сумі 18'549,17 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" з рішенням та додатковим рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" з апеляційною скаргою в електронній формі, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" пені в сумі 201,72 грн.; органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення господарського суду Харківської області у справі №922/2469/24, в порядку частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України нараховувати пеню на фактичну (не сплачену) суму основної заборгованості, починаючи з 18 липня 2024 року до моменту повної сплати суми основного боргу, але не довше ніж до 17 січня 2025 року. Розрахунок пені здійснювати за такою формулою: Сума пені = (СБ х ПОС х КД):365:100, де СБ - сума боргу; ПОС - розмір подвійної облікової ставка НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня; КД - кількість днів невиконання рішення, а також стягнути вказану суму нарахованої пені з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" (49081, м.Дніпро, вул. Артільна, 10; ідент. код 31181359). Роз`яснити органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду, що в разі часткової сплати відповідачем основного боргу, пеня нараховується на залишок заборгованості, що залишився; скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року у справі №922/2469/24, в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" 283'959 грн. основного боргу, судовий збір у сумі 3409,93 грн.; скасувати додаткове рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2024 року у справі №922/2469/24.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.

Відповідач послідовно з самого початку розгляду справи заперечував укладення договору №1204 від 12.04.2024 року перевезення вантажів по Україні та в міжнародному сполученні автомобільним транспортом та заявки №1204 від 12.04.2024 до договору з позивачем.

Відповідач заперечував листування з позивачем через електронну пошту та месенджери, вказуючи, що адресат електронної пошти та телефони месенджерів, на які посилався позивач не є офіційним адресом електронної пошти відповідача та його телефоном, що підтверджується витягом та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідно до яких єдиною уповноваженою особою на представлення ТОВ "Імекс Макс" без довіреності на момент спірних правовідносин, а саме з 13.04.2023 року, була директор Канюк Альона Ігорівна; докази того, що листування велося саме з нею в матеріалах справи відсутні та заперечується самим позивачем, який стверджує що листувався з іншою особою; також не має доказів того, що директор ТОВ "Імекс Макс" Канюк Альона Ігорівна видавала іншій особі довіреності або уповноважувала на листування з позивачем.

Договір №1204 від 12.04.2024 року перевезення вантажів по Україні та в міжнародному сполученні автомобільним транспортом та заявка №1204 від 12.04.2024 року до договору не можуть прийматися до уваги, як докази з наведених підстав та не можуть покладатися в обґрунтування судового рішення в частині стягнення основного боргу, оскільки договір №1204 від 12.04.2024 року перевезення вантажів по Україні та в міжнародному сполученні автомобільним транспортом та заявка №1204 від 12.04.2024 до Договору між позивачем та відповідачем ніколи не укладалися.

Рахунки-фактури №СФ-024-2 від 25.04.2024 року та №СФ-024-3 від 25.04.2024 року, а також довідки про транспортні витрати №5 та №6 видані виключно позивачем, підпис відповідача на них відсутній.

Призначення судового засідання, на якому було прийнято додаткове рішення через один робочий день після повідомлення про це відповідача, фактично позбавило його можливості скористатися своїми процесуальними правами, в тому числі, на справедливий суд, доступу до правосуддя, подати заперечення на витрати позивача на професійну правничу допомогу, які відповідач вважає не спів мірними зі складністю справи.

Одночасно апелянт просив поновити пропущений строк на подання апеляційної скарги, оскільки повний текст оскаржуваного рішення апелянтом отримано лише 21.10.2024 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2024 року, суддею доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією проти України. Указами Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні №133/2022 від 14.03.2022 року, №573/2022 від 15.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, №451/2023 від 26.07.2023 року, №734/2023 від 06.11.2023 року, №49/2024 від 05.02.2024 року, №271/2024 від 06.05.2024 року, №469/2024 від 23.07.2024 року, №740/2024 від 28.10.2024 року відповідно продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб.

Наказом Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2022 року № 03 Про встановлення особливого режиму роботи суду в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану з 01.04.2022 року та запроваджено відповідні організаційні заходи, зокрема: рекомендовано учасникам судових справ утриматись від відвідування суду, свої процесуальні права та обов`язки, передбачені ГПК України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: .

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.11.2024 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" на рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року у справі № 922/2469/24 та на додаткове рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2024 року у справі № 922/2469/24 залишено без руху; останнє зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

11.11.2024 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження (вх.№14388), які долучено до матеріалів справи, в яких останній просив визнати подання Товариством з обмеженою відповідальністю "ІМЕКС МАКС" апеляційної скарги без сплати судового збору та без зазначення підстави звільнення від сплати судового збору або причини, через які судовий збір не було сплачено одночасно з поданням апеляційної скарги, - зловживання процесуальними правами; апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМЕКС МАКС" на рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року у справі №922/2469/24 залишити без руху, в обґрунтування яких вказує на те, що оскільки скаржник не сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду одночасно з поданням апеляційної скарги, тобто у строк на апеляційне оскарження (частина перша статті 256 ГПК), наявні обидві визначені статтею 260 ГПК підстави залишення без руху апеляційної скарги ТОВ "ІМЕКС МАКС".

21.11.2024 року на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків (вх.№14929), яку разом з додатками долучено до матеріалів справи, в якій останній просив зупинити дію оскаржуваних рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року у справі №922/2469/24 та додаткового рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2024 року у справі №922/2469/24.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2024 року, у зв`язку з перебуванням на навчанні судді Плахова О.В., суддею доповідачем для розгляду заяви визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Шутенко І.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.11.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" на рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року та на додаткове рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2024 року у справі № 922/2469/24; учасникам справи встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, з доказами надсилання його апелянту; призначено справу до розгляду на "08" січня 2025 року о 11:15 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресом: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №132; запропоновано учасникам справи свої процесуальні права та обов`язки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: та телекомунікаційної мережі Електронний суд; клопотання апелянта про поновлення строку на подання апеляційної скарги та зупинення дії оскаржуваних рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року та додаткового рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2024 року у справі не розглядались, оскільки строк апелянтом пропущений не був; витребувано з господарського суду Харківської області матеріали справи №922/2469/24.

28.11.2024 року на адресу суду з господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи №922/2469/24 ( вх.№15244).

02.12.2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№15342), який долучено до матеріалів справи, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, в обґрунтування якого вказує на те, що в судовому засіданні 16.10.2024 року представник позивача зробив заяву відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України про те, що Акт про надання послуг за договором про надання правової допомоги буде подано пізніше; це підтверджує відеозапис судового засідання 16.10.2024 року.

07.01.2025 року на адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" Савенко О.О. надійшла заява (вх.№229), яку долучено до матеріалів справи, в якій останній просить долучити до справи докази розміру витрат на професійну правничу допомогу згідно додатку та повідомляє про подання інших протягом п`яти днів після ухвалення рішення (постанови) суду.

07.01.2025 року на адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" Савенко О.О. надійшла заява (вх.№ 211) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon", яку долучено до матеріалів справи, в якій останній просив надати можливість участі у судовому засіданні, призначеному на 08.01.2025 року о 11:15 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів системи відеоконференцз`язку EasyCon.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 року, зокрема, задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" Савенко О.О.; судове засідання у справі, призначене на "08" січня 2025 року о 11:15 год. в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в залі судового засідання №132, ухвалено провести за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" Савенко О.О. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon", з використанням власних технічних засобів представника; вчинено інші процесуальні дії.

У судовому засіданні 08.01.2025 року представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити; представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення та додаткове рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвали суду апеляційної інстанції від 22.11.2024 року та від 08.01.2025 року було надіслано ТОВ "Дніпромаштранс" та ТОВ "Імекс Макс" до електронного кабінету в системі "Електронний суд".

05.10.2021 року офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) ЄСІТС: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку, в зв`язку з чим, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в добровільному порядку.

Відповідно до пункту 17 глави 1 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС особам, які зареєстрували "Електронний кабінет", суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до "Електронного кабінету" таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Абзацом 5 пункту 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС передбачено, що особам, які не мають зареєстрованих "Електронних кабінетів", документи у передбачених цим пунктом випадках можуть надсилатися засобами підсистем ЄСІТС на адресу електронної пошти, вказану такими особами під час подання документів до суду.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі №906/184/21, від 02.11.2022 року у справі №910/14088/21, від 29.11.2022 року у справі №916/1716/20, від 22.12.2022 року у справі №922/40/22, де, зокрема, вказано на те, що чинним процесуальним законодавством передбачено два способи належного повідомлення сторони про дату, час та місце судового засідання - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет", у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС.

Таким чином, надсилання судового рішення в електронному вигляді передбачає використання сервісу "Електронний суд", розміщеному за посиланням https://cabinet.court.gov.ua/login, за умови попередньої реєстрації офіційної електронної адреси (Електронного кабінету).

Також, інформацію про дату, час та місце розгляду справи було розміщено на офіційному веб сайті Східного апеляційного господарського суду веб-порталу "Судова влада України" у розділі "Повідомлення для учасників судового процесу" розділу "Громадянам".

За змістом ч. 1 ст. 11 Закону України Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України (з посиланням на веб адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про доступ до судових рішень усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвали суду апеляційної інстанції від 22.11.2024 року та від 08.01.2025 року були у встановленому порядку внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Статтею 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Запровадження воєнного стану у країні не може слугувати самостійною та достатньою підставою для відтермінування вирішення спору (не здійснення розгляду справи).

При цьому, від учасників справи впродовж всього строку розгляду судом апеляційної інстанції справи не надходило будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю з`явитись у призначене судове засідання.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено учасникам справи необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з заходами, встановленими особливим режимом роботи суду під час дії воєнного стану, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача та позивача, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

12 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпромаштранс" (далі Перевізник, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" (далі Замовник, Відповідач) укладено договір №1204 перевезення вантажів по Україні та в міжнародному сполученні автомобільним транспортом (далі - Договір).

Договір було укладено шляхом обміну Сторонами підписаними (в тому числі скріпленими печатками Сторін) послідовно надрукованими на папері та сканованими (у форматі PDF) документами (після підписання для передачі іншій Стороні). Обмін (надсилання та повернення) підписаними документами відбувався з боку ТОВ "Дніпромаштранс" з використанням електронної пошти , а з боку ТОВ "Імекс Макс" з використанням електронної пошти .

Можливість укладення договору в такий спосіб було прописано в тексті договору, а саме в п. 9.5, відповідно до якого сторони визнають юридичну силу та прирівнюють до оригіналу документи в тому числі цей договір, підписані та передані за допомогою факсимільного зв`язку або по електронній пошті.

Також, у такий спосіб сторонами було підписано заявку №1204 від 12.04.2024 року до Договору (надалі - Заявка), відповідно до якої позивач автомобілем RENAULT державний номер НОМЕР_1 / НОМЕР_2 мав виконати для відповідача перевезення вантажу по маршруту Іспанія-Італія-Україна. Вартість послуг - 6700 євро по курсу НБУ на дату завантаження.

На виконання умов договору, позивач здійснив відповідне перевезення, що підтверджують міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) від 18.04.2024 року №1298004 та міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) від 22.04.2024 року, які містяться в матеріалах справи.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що розрахунки між замовником і перевізником здійснюються не пізніше 3 (трьох) днів з моменту отримання оригіналів документів: рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної (CMR чи ТТН) з відміткою одержувача про прийняття вантажу, акту виконаних робіт та податкових накладних.

02.05.2024 року два пакети оригіналів документів на оплату перевезення були вислані позивачем за допомогою Нової пошти. Факт направлення документів підтверджує експрес-накладна ТОВ "Нова пошта" №5834.

20.06.2024 року, у зв`язку із тим, що замовник не провів оплату, позивачем надіслало на адресу ТОВ "Імекс Макс" претензію, в якій останній вимагав оплатити 283'959 гривень.

10.07.2024 року позивач з супровідним листом надіслав на адресу відповідача пакет документів на оплату перевезення. Факт направлення документів підтверджує опис вкладення до цінного листа, чек та накладна АТ "Укрпошта" №691.

Позивач посилається на те, що станом на момент звернення з позовною заявою до суду відповідач не здійснив оплату.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 306'386,44 грн., з яких: 291'947,33 грн. - заборгованість з урахуванням інфляції та 14'439,11 грн. - пеня.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем договору №1204 від 12.04.2024 року про перевезення вантажів по Україні та в міжнародному сполученні автомобільним транспортом в частині своєчасної оплати наданих послуг перевезення.

16.10.2024 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

17.10.2024 року позивачем до господарського суду Харківської області подано заяву (вх. №26229) про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі.

23.10.2024 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване додаткове рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlanav. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

За загальними положеннями цивільного законодавства цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У відповідності зі ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи статті 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Частиною 3 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За змістом ст. 193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Аналогічні застереження містить стаття 525 ЦК України.

Згідно приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Аналіз укладених сторонами договору та заявки, дає підстави зробити висновок про те, що така угода за своєю правовою природою та істотними умовами є договором перевезення, регулювання якого здійснюється главою 64 ЦК України.

За змістом ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Згідно з ч. 3 ст. 306 ГК України перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній водний транспорт, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень (ч. 2 ст. 307 ГК України).

Згідно з ч. 2 ст. 310 ГК України одержувач зобов`язаний прийняти вантаж, який прибув на його адресу. Він має право відмовитися від прийняття пошкодженого або зіпсованого вантажу, якщо буде встановлено, що внаслідок зміни якості виключається можливість повного або часткового використання його за первісним призначенням.

Так, за матеріалами справи, позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором, здійснивши перевезення вантажу на умовах, погоджених у заявці, що підтверджується відповідними міжнародними товарно-транспортною накладними CMR.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.2 договору визначено, що розрахунки між замовником і перевізником здійснюються не пізніше 3 (трьох) днів з моменту отримання оригіналів документів: рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної (CMR чи ТТН) з відміткою одержувача про прийняття вантажу, акту виконаних робіт та податкових накладних.

У якості доказів відправлення вказаних вище оригіналів документів на адресу відповідача, позивачем надано експрес-накладну ТОВ "Нова пошта" №5834, а також опис вкладення до цінного листа, чек та накладну АТ "Укрпошта" №691.

Господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що експрес-накладна Нової пошти №5834 від 02.05.2024 року не може бути належним доказом направлення відповідачу документів, оскільки, отримувачем в експрес-накладній зазначено приватну особу, а не відповідача, також експрес-накладна не дає змоги встановити вміст цього відправлення, при цьому, умовами договору не передбачена можливість направлення оригіналів документів Новою поштою на ім`я будь-якої приватної особи та, що опис вкладення до цінного листа, чек та накладна АТ "Укрпошта" №691 є належними та допустимими доказами направлення 10.07.2024 року на адресу відповідача оригіналів документів, зазначених в п. 3.2 договору.

Також, господарський суд першої інстанції обґрунтовано зазначив на те, що матеріали справи не містять доказів стосовно дати отримання відповідних документів відповідачем, а тому Нормативами і нормативними строками пересилання поштових відправлень та поштових переказів, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року № 958 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 року за № 173/24950, відповідно до яких нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Так, у даному випадку пересилання поштових відправлень відбувалось між обласними центрами України (м. Дніпро та м. Харків), а тому господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що пересилання мало бути здійснено протягом 3 днів після дня подання поштових відправлень до пересилання в об`єкті поштового зв`язку та, що таким чином, відлік строку для оплати наданих позивачем послуг розпочався з 14.07.2024 року.

Отже, відповідач мав здійснити оплату наданих позивачем послуг до 16.07.2024 року включно (не пізніше 3 (трьох) днів з моменту отримання).

Проте відповідач послуги не оплатив, у зв`язку з чим він вважається таким, що з 17.07.2027 року прострочив виконання зобов`язання з оплати послуг.

Таким чином, господарським судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача 283'959 грн. основного боргу підлягає задоволенню.

Аргументи апелянта на те що, він послідовно з самого початку розгляду справи заперечував укладення договору №1204 від 12.04.2024 року перевезення вантажів по Україні та в міжнародному сполученні автомобільним транспортом та заявки №1204 від 12.04.2024 до договору з позивачем; відповідач заперечував листування з позивачем через електронну пошту та месенджери, вказуючи, що адресат електронної пошти та телефони месенджерів, на які посилався позивач не є офіційним адресом електронної пошти відповідача та його телефоном, що підтверджується витягом та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідно до яких єдиною уповноваженою особою на представлення ТОВ "Імекс Макс" без довіреності на момент спірних правовідносин, а саме з 13.04.2023 року, була директор Канюк Альона Ігорівна; докази того, що листування велося саме з нею в матеріалах справи відсутні та заперечується самим позивачем, який стверджує що листувався з іншою особою, також не має доказів того, що директор ТОВ "Імекс Макс" Канюк Альона Ігорівна видавала іншій особі довіреності або уповноважувала на листування з позивачем; договір №1204 від 12.04.2024 року перевезення вантажів по Україні та в міжнародному сполученні автомобільним транспортом та заявка №1204 від 12.04.2024 року до договору, як зазначає апелянт, не можуть прийматися до уваги, як докази з наведених підстав та не можуть покладатися в обґрунтування судового рішення в частині стягнення основного боргу, оскільки, на думку апелянта, договір №1204 від 12.04.2024 року перевезення вантажів по Україні та в міжнародному сполученні автомобільним транспортом та заявка №1204 від 12.04.2024 до Договору між позивачем та відповідачем ніколи не укладалися, не приймаються, з огляду на таке.

У правових висновках, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21, між іншим, зазначено на те, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

Вище вказано, що обмін (надсилання та повернення) підписаними документами (договором та заявкою) відбувався з боку ТОВ "Дніпромаштранс" з використанням електронної пошти , а з боку ТОВ "Імекс Макс" - з використанням електронної пошти , що підтверджується відповідними скріншотами.

Доказом того, що поштова скринька належить ТОВ "Імекс Макс" є ухвала у справі № 914/2509/22 від 09.01.2023 року.

Крім того, у вільному доступі є інформація про участь ТОВ "Імекс Макс" в тендерах на закупівлю товарів на платформі Prozorro. Зокрема ТОВ "Імекс Макс" було визнано переможцем тендеру на закупівлю антисептика за №UA-2021-07-02-010047-c (https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2021-07-02-010047-c), за наслідками чого між Національним технічним університетом України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" та ТОВ "Імекс Макс" укладено договір БО-65 від 30.06.2021 року. В розділі 16 цього договору "Місцезнаходження та реквізити сторін" зазначено зокрема адресу електронної пошти ТОВ "Імекс Макс", а саме .

Отже, копії наданого позивачем електронного листування здійснені з особою, яка є уповноваженою особою відповідача.

Листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за ст.7 ЦК України (постанова Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі №914/2505/17).

Так, у правових висновках, викладених у постанові Верховного Суду від 13.10.2021 року у справі №923/1379/20 (п. 84) та у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 910/15383/21 (п.38), зокрема, зазначено, що обмін сторонами інформацією при виконанні договірних зобов`язань шляхом надіслання електронних листів уже давно став частиною ділових звичаїв в Україні. Відповідно до статей 3, 5, 8 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг" електронні документи вже давно стали частиною ділового обороту та юридична сила електронного документа, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що враховуючи умови п. 9.5 договору, обмін між сторонами підписаними та сканованими документами (договором та заявкою) свідчить про погодження та підписання їх відповідачем та про виникнення відповідних зобов`язань за ним.

Крім того, відповідач не заперечує факт перевезення належних йому вантажів за спірними товарно-транспортними накладними, проте зазначає, що спірний вантаж мав гуманітарний характер, який безкоштовно перевезли інші логісти.

Також, господарським судом першої інстанції обґрунтовано зазначено на те, що є недоречними посилання відповідача про те, що спірний вантаж був перевезений не позивачем, а іншими логістами, оскільки жодних доказів цього, в порушення припису ч. 1 ст. 74 ГПК України, відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Разом з тим, матеріали справи містять копії вантажних митних декларацій 24UA63U0 та 24UA62U1, які були складені під час ввезення спірного вантажу до України.

Так, при декларуванні митної вартості вантажів (товарів) ТОВ "Імекс Макс" на підтвердження суми (вартості) транспортних витрат імпортера (ТОВ "Імекс Макс") було подано рахунки-фактури №СФ-024-2 від 25.04.2024 року та №СФ-024-3 від 25.04.2024, а також довідки про транспортні витрати №5 та №6, про що зазначено в графі 44 "Додаткова інформація/ Оформлені документи/Сертифікати та авторизації" вантажних митних декларацій 24UA63U0 та 24UA62U1.

На запит позивача Львівська митниця з супровідним листом від 10.09.2024 року за вих.№7.4.-2/28-08-01/8.19/24478 надала засвідчені копії вказаних рахунків-фактур та довідок про транспортні витрати. Зі змісту цих документів слідує, що вони були складені, підписані та скріплені печаткою позивача, що підтверджує той факт, що спірне перевезення здійснив саме позивач на замовлення відповідача.

Так само, не приймаються аргументи апелянта на те, що рахунки-фактури №СФ-024-2 від 25.04.2024 року та №СФ-024-3 від 25.04.2024 року, а також довідки про транспортні витрати №5 та №6 видані виключно позивачем, підпис відповідача на них відсутній, з огляду на те, що за договором на надання митно-брокерських послуг, який укладено між ТОВ "Імекс Макс" та ФОП Стопічевою Т.П., остання зобов`язалася представляти інтереси замовника (ТОВ "Імекс Макс") в митних органах України та здійснювати декларування вантажів, що йому належать.

Отже, підписавши відповідний договір, ТОВ "Імекс Макс" надало митному брокеру відповідні повноваження представляти його інтереси в митних органах України, а тому позивач не був зобов`язаний направляти відповідні документи безпосередньо ТОВ "Імекс Макс".

Сам факт того, що митний брокер ФОП Стопічева Т.П., яка діяла від імені ТОВ "Імекс Макс", зверталась до позивача як до перевізника спірного вантажу з приводу його митного оформлення, спростовує твердження відповідача про те, що перевезення було здійснено не позивачем, а іншими логістами.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини "venire contra factum proprium" знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що у твердженнях відповідача убачається несумісна з добросовісністю "суперечлива поведінка" останнього, оскільки під час розгляду справи він спочатку заперечував проти існування вантажних митних декларацій 24UA63U0 та 24UA62U1, а потім просив зобов`язати позивача надати докази надіслання на адресу ТОВ "Імекс Макс" документів, які були додані митним брокером ФОП Стопічевою Т.П. до цих же вантажних митних декларацій.

Отже, намагання відповідача заперечити власну причетність як замовника до розглядуваних правовідносин всупереч заяв і дій його митного брокера ФОП Стопічевої Т.П. господарським судом першої інстанції обґрунтовано кваліфіковано як порушення принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), що є складником добросовісності.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та пені, слід зазначити на таке.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Приписами ст. 230 ГК України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 4.5 договору передбачено, що за затримку оплати замовник виплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день затримки платежу.

Позивачем здійснено нарахування пені за період з 09 травня по 17 липня 2024 року.

Разом з тим, прострочення відповідача виникало з 17.07.2024 року, а тому господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вимога про стягнення пені підлягає задоволенню частково в сумі 201,72 грн. за одним день (17.07.2024 року).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період: травень червень 2024 року, а тому, враховуючи виникнення прострочення з 17.07.2024 року, господарським судом першої інстанції обґрунтовано зазначено на те, що підстави для стягнення інфляційних втрат за вказаний період відсутні.

Позивач також просив відповідно до вимог ч. 10 ст. 238 ГПК України установити органу (особі), який здійснюватиме примусове виконання рішення, в порядку частини десятої статті 238 ГПК України нараховувати: пеню на фактичну (не сплачену) суму основного боргу починаючи з 18 липня 2024 року до повної сплати суми основного боргу, але не довше ніж до 09 листопада 2024 року. Розрахунок пені здійснювати за формулою: С х О х Д/К/100, де: С - сума основного боргу несплачена; О - подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня; Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому є непогашена заборгованість.

Згідно з ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Подальша реалізація ч. 10 ст. 238 ГПК України після ухвалення рішення та видачі виконавчого документу відображена у ч.11, 12 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", якими передбачено, що якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Разом з тим, потрібно враховувати, що якщо законодавством чи договором визначені обмеження щодо нарахування відсотків або пені, про ці обмеження суд повинен зазначити в рішенні, яким встановлено їх подальше нарахування.

Такі обмеження діють щодо господарських зобов`язань в частині нарахування штрафних санкцій, визначених частиною шостою статті 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що є правомірними вимоги позивача про зазначення в рішенні суду про нарахування пені за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, починаючи з 18.07.2024 року до повної її сплати за відповідною формулою, але не пізніше шестимісячного терміну, встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України, тобто до 17 січня 2025 року.

Щодо додаткового рішення, слід зазначити на таке.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач до закінчення судових дебатів у справі заявив про намір подати докази понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Заява позивача про стягнення судових витрат подано до суду 17.10.2024 року, а тому, враховуючи приписи ч. 7 ст. 116 ГПК України, вказана заява подана до суду з дотриманням п`ятиденного строку з дня ухвалення рішення суду (16.10.2024 року).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Також, за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частин 5 та 6 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 року у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Разом з тим, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Висновки, аналогічні зазначеним вище, викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 та у постанові Великою Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21.

Так, в якості доказів розміру понесених витрат на оплату послуг адвоката представник позивач надав суду копії: Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2821 видане Радою адвокатів Дніпропетровської області 20 червня 2014 року; договору про надання правової допомоги №16 від 12 липня 2024 року; платіжної інструкції №439 від 23 липня 2024 року; Додаткової угоди від 25 вересня 2024 року до Договору про надання правової допомоги №16 від 12 липня 2024 року; платіжної інструкції №988 від 09 жовтня 2024 року; акта про надання послуг від 17 жовтня 2024 року.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду постанові від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21 зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Позивачем під час розгляду справи було отримано правову допомогу від адвоката Савенка О.О. за договором про надання правової допомоги №16 від 12 липня 2024 року та додаткової угоди до нього.

Відповідно до п. 3.1. договору сума гонорару адвоката за представництво в суді першої інстанції становить 10'000 гривень.

25 вересня 2024 року було укладено Додаткову угоду до договору, якою збільшено суму гонорару за представництво в суді першої інстанції до 20'000 гривень.

Отже, договором встановлено фіксований розмір гонорару адвоката.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великою Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21).

17.10.2024 року на виконання умов договору між позивачем та адвокатом Савенком О.О. складено та підписано акт про надання послуг до договору про надання правової допомоги №16 від 12 липня 2024 року на суму 20'000 грн.

Таким чином, є доведеним факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20'000 грн.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Такий правовий висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, від 22.11.2019 року у справі №902/347/18 та від 22.11.2019 року у справі №910/906/18 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Відповідач з клопотанням про неспівмірність понесених позивачем судових витрат не звертався.

Таким чином, господарський суд першої інстанції, дослідивши надані докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатів, взявши до уваги рівень складності даної справи, об`єм вчинених представником позивача дій, керуючись критерієм реальності адвокатських витрат та враховуючи часткове задоволення позову, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18'549,17 грн.

Також, не є слушними аргументи апелянта на те, що призначення судового засідання, на якому було прийнято додаткове рішення через один робочий день після повідомлення про це відповідача, фактично позбавило його можливості скористатися своїми процесуальними правами, в тому числі, на справедливий суд, доступу до правосуддя, подати заперечення на витрати позивача на професійну правничу допомогу, які відповідач вважає не співмірними зі складністю справи, з огляду на таке.

Так, з резолютивної частині рішення від 16.10.2024 року слідує, що судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат позивача було призначено на 23.10. 2024 року о 16:15 год.

Разом з тим, у судове засідання 23.10.2024 року представники сторін не з`явились.

За матеріалами справи, відповідач був завчасно повідомлений про розгляд заяви про вирішення питання про розподіл судових витрат, оскільки всі процесуальні документи у справі йому було надіслано до електронного кабінету в системі "Електронний суд".

Отже, висновки місцевого господарського суду відповідають принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 269, ч.1 ст. 275, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2024 року у справі №922/2469/24 залишити без змін.

Додаткове рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2024 року у справі № 922/2469/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.01.2025 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий

Суддя І.А. Шутенко