ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2025м. ДніпроСправа № 904/5203/24
За позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни, м. Дніпро

про стягнення 108 866,00грн

Суддя Євстигнеєва Н.М.

Без виклику (повідомлення) учасників

С У Т Ь С П О Р У:

Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, яким з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (вх. №59266/24 від 24.12.2024) просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни заборгованість у розмірі 108 866,00грн, з яких:

- основний борг у розмірі 58 736,12грн;

- пеня у розмірі 5 732,42грн;

- 3 % річних у розмірі 8 432,08грн;

- втрати від інфляції у розмірі 35 965,38грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач є власником частини торговельного комплексу непродовольчих товарів, який розташований у м. Дніпрі по просп. Дмитра Яворницького в будинку №54, а послуги з постачання теплової енергії надані до житлового будинку.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що:

- позивачем пропущено строк позовної давності. Позовна заява теплоенерго була подана 26 листопада 2024 року, а отже, за загальним правилом, строк позовної давності (три роки) сплинув ще в 2023 року, а по окремим платежам строк сплинув у 2019-2023 роках, а спеціальний строк позовної давності в 1 рік у 2017- 2021 роках;

- батареї в приміщеннях відповідача відсутні, оскільки були від`єднані від внутрішньо-будинкових мереж ЦО і ГВН будинку, Міським комунальним підприємством "Дніпровські міські теплові мережі";

- позивач на підтвердження своїх позовних вимог відносно пені не надав суду жодного доказу того, що між позивачем та відповідачем був погоджений розмір пені у договорі. З розрахунку не вбачається на які суми нарахований відповідний розмір пені, за які періоди здійснене нарахування. Позивач не мав право нараховувати пеню відповідачу за період більше 6 місяців;

- позовні вимоги пред`явлені до Фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни, при цьому власником приміщення є саме фізична особа. До справи не залучений інший співвласник даних приміщень, відповідач володіє лише 40/100 частинами, у зв`язку з чим не зрозуміло, яким чином нарахована заборгованість, адже відповідач не єдиний власник, а розрахунок не передбачає жодного розподілу сум.

Відповідач просить застосувати позовну давність до позовних вимог позивача та у повному обсязі відмовити у задоволенні позову.

У відповіді на відзив позивач не погоджується із запереченнями відповідача з наступних підстав:

- правовою підставою застосування позовної давності є зміни до Цивільного кодексу, спричинені введенням карантину та воєнного стану в Україні;

- відповідачем надано до суду Акт від 15.10.2015 про відключення приміщення № 3 по АДРЕСА_1 . Однак, заявлені позовні вимоги стосуються іншого приміщення, а не приміщення №3, про відключення якого від теплопостачання позивачеві відомо;

- акти споживання теплової енергії підписані представником споживача у житловому будинку, в якому розташоване спірне приміщення Абрамовою Н.П. та скріплені печаткою ОСББ "Яворницького 54". Так, вірність показань приладу будинкового обліку (який обчислює споживання всією будівлею, в тому числі і приміщення відповідачки, і є спільним для відповідачки та ОСББ) підтверджена підписом уповноваженої особи споживача. Інших відомостей приладу обліку, відмінних від тих, які надані позивачем, відповідачка не надала. Разом з тим, хто б із споживачів не надав відомості про покази приладу обліку, вони є такими ж для всіх споживачів.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначає, що:

- введені 30.03.2020 зміни до деяких законодавчих актів України стосуються тих вимог, які не спливли на цю дату. З огляду на наданий розрахунок позивача, виниклі 21.03.2017 вимоги на суми 7 660, 87грн (коригувальний), 3 893,09грн (лютий 2017 року), на 30.03.2020 задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом позовної давності;

- відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Тобто нарахування вказаних платежів за період з 24.02.2022 по 25.11.2024, на думку відповідача, є протиправним;

- з огляду на позицію позивача, що між сторонами діють саме господарські правовідносини, то в рамках ГК України строк позовної давності по нарахованим штрафним санкціям сплинув.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024 справу №904/5203/24 передано на розгляд судді Євстигнеєвої Н.М.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2024 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників.

Ухвалою суду від 25.12.2024 прийнято до розгляду заяву Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи приписи частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення підписано без його проголошення.

Розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України "Про теплопостачання" як суб`єкт господарської діяльності, який має у користуванні теплогенеруюче обладнання та постачає споживачам теплову енергію.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 27.07.2016 №28/12 "Про надання дозволу на передачу з балансу КП "Дніпропетровські міські теплові мережі" на баланс КП "Теплоенерго" об`єктів і мереж теплопостачання", акту приймання-передачі об`єктів і мереж теплопостачання, КП "Теплоенерго" отримало засоби теплопостачання, зокрема котельну з тепловими мережами за адресою вул. Князя Володимира Великого, 16 (п. 114 додатку до рішення).

Таким чином, виконавцем послуги з постачання теплової енергії для будинку АДРЕСА_2 є позивач - Комунальне підприємство теплових мереж "Теплоенерго".

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (інформаційна довідка №403694791 від 14.11.2024) частина торговельного комплексу непродовольчих товарів, загальною площею 446,90кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності:

ОСОБА_1 (частка 60/100) на підставі: договору купівлі-продажу, ВЕК №229853, ВЕК №229856 реєстр 654, посвідченого 14.03.2007 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М.;

ОСОБА_2 (частка 40/100) на підставі: договору купівлі-продажу, ВЕК №229854, ВЕК №229855 реєстр 654, посвідченого 14.03.2007 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. (реєстраційний номер об`єкта майна 18593302, дата внесення запису 19.04.2007) (а.с. 61 том 1).

Нежитлові приміщення розташовані у житловому будинку літ.А-6: у цокольному поверсі приміщення № Х поз. 1, приміщення № ХІ поз. 1 загальною площею 26,8кв.м.; у підвалі приміщення № VII поз. 1, 2, 4, 5, 14, 15, 16, 17, приміщення № 24 поз. 1, 2, 3, 5, 6, 7, приміщення № 25, 26, 27, 29 загальною площею 194,9кв. м., ганок а. Загальна площа приміщень - 221,7кв.м. В загальному користуванні : приміщення ІІ-1 площею 1,9кв.м.; VII-5а, VII-18 площею 15,8кв.м.; 22, 23, 24-4 площею 16,5кв.м., загальною площею 34,2кв.м. У цокольному поверсі приміщення №VI поз.1 площею 10,2кв.м.; у підвалі приміщення №VII поз. 6, 7, 8, 9, 11, 12, 13, 19 загальною площею 215,0кв.м. Загальна площа приміщень становить 225,2кв.м.

Будинок №54 є багатоквартирними. Подання теплоносія до будинку здійснюється від теплових мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) позивача, які є внутрішньобудинковим комплексом трубопроводів та обладнання для забезпечення опалення споживачів житлового будинку.

Отже, Фізична особа підприємець Городницький Володимир Ігоревич та Фізична особа підприємець Городницька Тетяна Ігорівна, як власники зазначеного приміщення, отримували теплову енергію для опалення приміщення площею 446,9кв.м., так як зазначене приміщення не відокремлене від внутрішньобудинкового комплексу трубопроводів та обладнання для забезпечення опалення будинків.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.

КП "Теплоенерго" ДМР направило ФОП Городницькому Володимиру Ігоревичу та ФОП Городницькій Тетяні Ігорівні, на адресу місцезнаходження майна ( АДРЕСА_2 ), примірник договору №081055 про постачання теплової енергії, який отримано 09.02.2017, проте відповіді не надано (а.с. 53 на звороті том 1).

В матеріалах справи міститься примірник вказаного договору з додатками, підписаний та скріплений печаткою КП "Теплоенерго" ДМР, підписи ФОП Городницького Володимира Ігоревича та ФОП Городницької Тетяни Ігорівни відсутні (а.с. 49-53 том 1).

В матеріалах справи наявні розпорядження Дніпровського міського голови про початок та закінчення опалювальних періодів, а саме:

- розпорядження Дніпровського міського голови від 11.10.2016 № 755-р "Про початок опалювального сезону 2016 - 2017 рр. у м. Дніпрі" (а.с. 141 том 1);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 23.03.2017 № 159-р "Про закінчення опалювального сезону 2016 - 2017 рр. у м. Дніпрі" (а.с. 142 том 1);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 09.10.2017 № 1229-р "Про початок опалювального сезону 2017 - 2018 рр. у м. Дніпрі" (а.с. 143-144 том 1);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 30.03.2018 № 263-р "Про закінчення опалювального сезону 2017 - 2018 рр. у м. Дніпрі" (а.с. 145 том 1);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 18.10.2018 № 1436-р "Про початок опалювального сезону 2018 - 2019 рр. у м. Дніпрі" (а.с. 146 том 1);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 23.03.2019 № 400-р "Про закінчення опалювального сезону 2018 - 2019 рр. у м. Дніпрі" (а.с. 147 том 1);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 17.10.2019 № 1661-р "Про початок опалювального сезону 2019 - 2020 рр. у м. Дніпрі" (а.с. 141 том 1);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 30.03.2020 № 355-р "Про закінчення опалювального сезону 2019 - 2020 рр. у м. Дніпрі" (а.с. 150 том 1).

Тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання затверджені постановами НКРЕКП від 02.12.2016 № 2126, від 01.02.2017 № 151, від 09.11.2017 № 1391, від 10.12.2018 № 1733, від 14.01.2020 № 90, від 17.03.2020 № 632 (а.с. 136- 140 том 1).

Згідно Закону України "Про теплопостачання" та Правил надання послуги з постачання теплової енергії, підприємство обліковує постачання теплової енергії засобами комерційного обліку, або розрахунковим способом (пропорційно).

Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, передбачено, що розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до "Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг" № 315 від 22.11.2018 (п. 24 Правил).

Згідно приписів Правил надання послуги з постачання теплової енергії одиницею вимірювання обсягу (кількості) спожитої споживачем теплової енергії є гігакалорія (Гкал). Для переведення одиниць вимірювання теплової енергії приладами обліку застосовуються коефіцієнти 1 Гкал = 1162,2 кВт*г, 1 кВт*г = 0,000859 Гкал, 1 Гкал = 4,1868 ГДж, 1 ГДж = 0,2388 Гкал (п. 18 Правил).

Комерційний облік послуги здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку, що забезпечує (забезпечують) загальний облік споживання послуги у будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки (п. 19 Правил).

Позивач зазначає, що в будинку №54 по просп. Дмитра Яворницького в м. Дніпрі встановлено комерційний прилад обліку теплової енергії (обчислювач МП-32 1402).

Надання послуг з теплопостачання підтверджується актами споживання теплової енергії: з 22.01.2017 по 22.02.2017, з 22.02.2017 по 24.02.2017, з 22.12.2017 по 29.01.2018, з 24.01.2018 по 21.02.2018, з 30.10.2019 по 26.11.2019, з 26.11.2019 по 24.12.2019, з 23.01.2019 по 20.02.2019, з 20.02.2019 по 20.03.2019, з 20.03.2019 по 01.04.2019 з 24.12.2019 по 21.01.2020, з 21.01.2020 по 21.02.2020, з 21.02.2020 по 21.03.2020, з 21.03.2020 по 02.04.2020 (а.с. 71-83 том 1) .

Вказаними актами фіксується кількість поставленої на житловий будинок теплової енергії - в Гігакалоріях (Гкал) згідно приладу обліку будинку, які (Гкал) в подальшому позивач розподіляє на спірні приміщення відповідача, у відповідності до відомостей (параметрів) нежитлових приміщень відповідача (розрахунок наведений на а.с. 70 том 1).

Як зазначено вище, загальна площа приміщення (частини торговельного комплексу) за адресою: м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 54 становить 446,9м2.

КП "Теплоенерго" ДМР суду надано підписані позивачем в односторонньому порядку акти прийому-передачі теплової енергії №081055:

від 28.02.2017 на суму 9 732,73грн у кількості 5,66676Гкал теплової енергії;

від 28.02.2017 на суму 19 152,18грн коригування;

від 31.03.2017 на суму 6 310,76грн у кількості 3,39174Гкал теплової енергії;

від 31.10.2017 на суму 1 815,41грн у кількості 0,97037Гкал теплової енергії;

від 30.11.2017 на суму 6 313,71грн у кількості 3,37479Гкал теплової енергії;

від 30.11.2017 на суму 1 815,41грн коригування;

від 31.12.2017 на суму 5 841,38грн у кількості 3,27294Гкал теплової енергії;

від 31.01.2018 на суму 7 914,70грн у кількості 4,49658Гкал теплової енергії;

від 28.02.2018 на суму 7 799,69грн у кількості 4,43124Гкал теплової енергії;

від 31.03.2018 на суму 7 329,20грн у кількості 4,16394Гкал теплової енергії;

від 30.04.2018 на суму 2 990,23грн у кількості 1,69884Гкал теплової енергії;

від 30.11.2018 на суму 9071,39грн у кількості 5,15373Гкал теплової енергії;

від 31.12.2018 на суму 10 668,06грн у кількості 6,06085Гкал теплової енергії;

від 31.01.2019 на суму 14 637,15грн (у т.ч. коригування 1 147,10грн) у кількості 9,50994Гкал теплової енергії;

від 28.02.2019 на суму 6 595,25грн у кількості 4,21146Гкал теплової енергії;

від 31.03.2019 на суму 5 395,26грн у кількості 3,4452Гкал теплової енергії;

від 30.04.2019 на суму 1 879,04грн у кількості 1,19988Гкал теплової енергії;

від 30.11.2019 на суму 2 799,96грн у кількості 1,78794Гкал теплової енергії;

від 31.12.2019 на суму 5 339,45грн у кількості 3,40956Гкал теплової енергії;

від 31.01.2020 на суму 5 897,62грн у кількості 3,80754Гкал теплової енергії;

від 29.02.2020 на суму 5 919,50грн у кількості 4,09266Гкал теплової енергії;

від 31.03.2020 на суму 3 855,25грн у кількості 2,69082Гкал теплової енергії;

від 30.04.2020 на суму 1 397,80грн у кількості 106326Гкал теплової енергії (а.с. 84-106 том 1).

Також позивачем були виставлені рахунки на оплату №081055 на загальну суму 146 840,31грн:

від 28.02.2017 за лютий 2017 року на суму 9 732,73грн;

від 28.02.2017 коригування на суму 19 152,18грн;

від 31.03.2017 за березень 2017 року на суму 6 310,76грн;

від 31.10.2017 за жовтень 2017 року на суму 1 815,41грн;

від 30.11.2017 за листопад 2017 року на суму 6 313,71грн;

від 30.11.2017 коригування на суму 1 815,41грн;

від 31.12.2017 за грудень 2017 року на суму 5 841,38грн;

від 31.01.2018 за січень 2018 року на суму 7 914,70грн;

від 28.02.2018 за лютий 2018 року на суму 7 799,69грн;

від 31.03.2018 за березень 2018 року на суму 7 329,20грн;

від 30.04.2018 за квітень 2018 року на суму 2 990,23грн;

від 30.11.2018 за листопад 2018 року на суму 9 071,39грн;

від 31.12.2018 за грудень 2018 року на суму 10 668,06грн;

від 31.01.2019 за січень 2019 року (коригування нарахувань) на суму 14 637,15грн;

від 28.02.2019 за лютий 2019 року на суму 6 595,25грн;

від 31.03.2019 за березень 2019 року на суму 5 395,26грн;

від 30.04.2019 за квітень 2019 року на суму 1 879,04грн;

від 30.11.2019 за листопад 2019 року на суму 2 799,96грн;

від 31.12.2019 за грудень 2019 року на суму 5 339,45грн;

від 31.01.2020 за січень 2020 року на суму 5 897,62грн;

від 29.02.2020 за лютий 2020 року на суму 5 919,50грн;

від 31.03.2020 за березень 2020 року на суму 3 855,25грн;

від 30.04.2020 за квітень 2020 року на суму 1 397,80грн (а.с. 107-129 том 1).

Позивачем складено акт звіряння взаємних розрахунків від 18.08.2020 за період з 01.02.2017 по 01.08.2020 та досудову вимогу на суму боргу 146 840,31грн (а.с. 130, 133-135 том 1).

У зв`язку з тим, що Фізична особа - підприємець Городницька Тетяна Ігорівна є власником, вищезазначеного приміщення, позивачем здійснено нарахування за послуги постачання теплової енергії за період з 01.02.2017 по 30.04.2020 у розмірі 58 736,12грн (146 840,31грн * 40%).

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги постачання теплової енергії у розмірі 58 736,12грн, пеню у розмірі 5 732,42грн, 3% річних у розмірі 8 432,08грн, втрати від інфляції у розмірі 35 965,38грн, проти чого заперечує відповідач, що є причиною звернення з позовом до суду.

Предметом доказування є обставини, пов`язані із виконанням відповідачем обов`язку щодо повної та своєчасної оплати вартості послуг з теплопостачання нетитлового приміщення, власником якого він є за відсутності договорів на надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 11 Цивільного Кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Так, цивільні права і обов`язки виникають, крім угод, також внаслідок інших дій суб`єктів. Такими діями, зокрема, може бути споживання теплової енергії без відповідного договору.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Постачання теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

За приписами статей 3, 4 Закону України "Про теплопостачання" відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

Так, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до норм статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

До повноважень Кабінету Міністрів України належить, зокрема, затвердження порядків формування тарифів на комунальні послуги, що встановлюються органами місцевого самоврядування (п. 4 частини першої ст. 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

У статті 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" зазначено, що комунальні послуги це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Статтею 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до частини другої ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги").

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги").

Надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно, крім часу перерв на міжопалювальний період для мереж (систем) опалення (теплопостачання) виходячи з кліматичних умов згідно з нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 16 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги").

Виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.

Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом (ч. 2, 5, 7 ст. 21 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги").

Аналіз даного Закону дає підстави для висновку, що він є нормативним актом спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 18 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (Постанова втратила чинність з 01.05.2022 на підставі Постанови КМ України №85 від 02.02.2022).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 затверджено "Правила надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії".

Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором (п. 37 Правил в редакції Постанови КМ України №1022 від 08.09.2021).

Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб (п. 39 Правил в редакції Постанови КМ України №1022 від 08.09.2021).

За приписами статті 19 Закону України "Про теплопостачання" теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Тобто, Закон не передбачає безоплатного споживання теплової енергії та зобов`язує споживачів здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, незалежно від того, чи укладався між сторонами договір на надання житлово-комунальних послуг, споживачі зобов`язані їх оплатити, а відсутність договору не є підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц.

Установлено, що між позивачем, який є фактично виконавцем та відповідачем, як власником (споживачем), договір на надання житлово-комунальних послуг у зазначений період не укладався.

Також встановлено, що ОСОБА_2 є власником частини торговельного комплексу непродовольчих товарів, який розташований у м. Дніпрі по просп. Дмитра Яворницького в будинку №54, загальною площею 446,9кв.м. (частка 40%).

За приписами статті 41 Конституції України, статті 319 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує принцип поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Згідно з частинами першою, другою статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Положеннями статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

При цьому за змістом статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

На споживачів теплової енергії покладено обов`язок своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії та вносити плату за постачання теплової енергії.

Фактичне споживання теплової енергії, в тому числі і у разі відсутності договору, а також не вчинення дій з відключення від послуг теплопостачання, здійснюється відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198, не звільняє від оплати вартості спожитої теплової енергії, і вважається допущеним господарським правопорушенням у відносинах теплопостачання (правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 910/12510/17, від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17, від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17).

Відтак, обов`язок щодо сплати вартості послуг з теплопостачання покладається на відповідача, як власника майна.

За положеннями статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що в разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Враховуючи наведені норми законодавства, відповідач повинен був оплатити вартість поставленої теплової енергії, отриману у лютому 2017 року до 20 березня 2017 року (включно); у березні 2017 року до 20 квітня 2017 року (включно); у жовтні 2017 року до 20 листопада 2017 року (включно); у листопаді 2017 року до 20 грудня 2017 року (включно); у грудні 2017 року до 22 січня 2018 року (включно) (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України); у січні 2018 року до 20 лютого 2018 року (включно); у лютому 2018 року до 20 березня 2018 року (включно); у березні 2018 року до 20 квітня 2018 року (включно); у квітні 2018 року до 21 травня 2018 року (включно) (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України); у листопаді 2018 року до 20 грудня 2018 року (включно); у грудні 2018 року до 21 січня 2019 року (включно) (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України); у січні 2019 року до 20 лютого 2019 року (включно); у лютому 2019 року до 20 березня 2019 року (включно); у березні 2019 року до 22 квітня 2019 року (включно) (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України); у квітні 2019 року до 20 травня 2019 року (включно); у листопаді 2019 року до 31 грудня 2019 року (включно); у грудні 2019 року до 31 січня 2020 року (включно); у січні 2020 року до 02 березня 2020 року (включно) (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України); у лютому 2020 року до 31 березня 2020 року (включно); у березні 2020 року до 30 квітня 2020 року (включно); у квітні 2020 року до 01 червня 2020 року (включно) (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України).

Статтями 74, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Будь-яких доказів своєчасної оплати заявленої позивачем до стягнення заборгованості відповідачем відповідно до положень статей 13, 74 ГПК України під час розгляду справи не надано, а судом таких обставин не встановлено.

При цьому, матеріали справи не містять заперечень відповідача щодо порядку нарахування та методики розрахунку суми заборгованості за теплову енергію.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за поставлену теплову енергію у розмірі 58 736,12грн визнаються судом обґрунтованими.

Щодо позовної давності, про застосування якої до спірних правовідносин заявляє відповідач.

Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Кодексу, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Установлено, що позивач звернувся з позовом до суду 27.11.2024 (через систему "Електронний суд") про стягнення заборгованості за період з 01.02.2017 по 30.04.2020 та пені за період з 21.03.2019 до 30.11.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (із змін. і доп.) "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 27.06.2023 № 651 був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України.

Отже, в період з 12.03.2020 по 30.06.2023 на всій території України діяв карантин з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину"; Розділ IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України доповнено, зокрема пунктом 7 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан, який триває і на даний час.

Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Питання щодо того, чи продовжуються строки, які мали би спливти під час карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, але до моменту набрання чинності Законом №540-ІХ, тобто у період з 12 березня 2020 року до 02 квітня 2020 року було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду справи №910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що початок зупинення строку звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-ІХ (про таке зазначено, зокрема, в п. 79 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №167/1058/20).

За приписом частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тож суд враховує висновки Великої Палати, викладені у постанові Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №910/18489/20.

Строк оплати за зобов`язаннями лютого 2017 року настав 20.03.2017, за зобов`язаннями березня 2017 року настав 20.04.2017, за зобов`язаннями лютого 2019 року настав 20.03.2019 відповідно до вимог п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, яким передбачено, що оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги нормативні приписи статті 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу строку позовної давності, трирічний строк позовної давності за вимогами позивача про стягнення заборгованості починаючи з березня 2017 року по квітень 2020 року на цей час не сплинув.

Враховуючи, що строк позовної давності за зобов`язаннями лютого 2017 року (строк оплати 20.03.2020) сплинув до початку набрання законної сили Законом №540-ІХ, вимога позивача про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію за лютий 2017 року на суму 11 553,96грн (7 660,87грн + 3 893,09грн) задоволенню не підлягає.

Відтак, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за поставлену теплову енергію у розмірі 47 182,16грн (58 736,12грн - 11 553,96грн).

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтями 216-217, 230-231 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми не своєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Як зазначено в частині першій ст. 230 та частині шостій ст. 231 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" передбачено, що суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Зазначений Закон був чинним станом на момент виникнення спірних правовідносин, є чинним на момент розгляду справи та є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини, що виникають при несвоєчасному внесенні плати за комунальні послуги суб`єктами підприємницької діяльності

Як встановлено судом, послуги, які надані відповідачу з водопостачання та водовідведення, є комунальними послугами, а тому їх регулювання підпадає під норми Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та п. 40 Правил №830 у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Позивач нарахував пеню за зобов`язаннями, що виникли фактично з лютого 2019 року по квітень 2020 року та просить стягнути пеню у розмірі 5 732,42грн за загальний період з 21.03.2019 до 30.11.2020 (по кожному акту - рахунку окремо) (а.с. 17 том 2 ).

З наданого розрахунку вбачається, що пеня розрахована в межах шести місяців, застосовано 1% за період з 21.03.2019 до 20.11.2019 та застосовано 0,01% за період з 01.01.2020 до 30.06.2020.

17.03.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", де зазначено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Таким чином позивач помилково нараховував пеню за загальний період з 12.03.2020 по 30.11.2020.

Відтак, суд доходить висновку про відмову в задоволенні пені нарахованої за зобов`язаннями, які виникли з лютого 2020 року по квітень 2020 року у зв`язку з тим, що вказаний період підпадав під дію обмежень, встановлених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

За зобов`язаннями, що виникли:

у листопаді 2019 року, строк оплати за якими настав 31.12.2019, пеня нараховується на суму боргу 1 119,98грн за період з 01.01.2020 до 11.03.2020 (71дн) і складає 7,95грн;

у грудні 2019 року, строк оплати за якими настав 31.01.2020, пеня нараховується на суму боргу 2 135,78грн за період з 01.02.2020 до 11.03.2020 (40дн) і складає 8,54грн;

у січні 2020 року, строк оплати за якими настав 02.03.2020, пеня нараховується на суму боргу 2359,05грн за період з 03.03.2020 до 11.03.2020 (9дн) і складає 2,12грн.

В іншій частині розрахунок пені є арифметично вірним.

Вимога про стягнення пені задовольняється судом частково у розмірі 2 928,33грн (2 158,10грн + 751,62грн + 7,95грн + 8,54грн + 2,12грн), в решті заявлених вимог про стягнення пені (2 804,09грн) слід відмовити.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу зазначеної норми випливає, що нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 8 432,08грн за період з 21.04.2017 до 25.11.2024 та інфляційні втрати за період з травня 2017 року по листопад 2024 року у розмірі 35 965,38грн (по кожному акту - рахунку окремо) (а.с. 16 том 2).

Перевіркою правильності нарахування 3% річних судом встановлено, що позивачем невірно визначено період прострочки виконання зобов`язання, не враховані положення ч.5 ст. 254 ЦК України.

Так, на суму боргу 2 336,55грн (за грудень 2017 року) підлягають нарахуванню та стягненню 3% річних за період прострочки з 23.01.2018 до 25.11.2024 (2499дн) у розмірі 479,56грн;

на суму боргу 1 196,09грн (за квітень 2018 року) підлягають нарахуванню та стягненню 3% річних за період прострочки з 22.05.2018 до 25.11.2024 (2380дн) у розмірі 233,79грн;

на суму боргу 4 267,22грн (за грудень 2018 року) підлягають нарахуванню та стягненню 3% річних за період прострочки з 22.01.2019 до 25.11.2024 (2135дн) у розмірі 748,14грн;

на суму боргу 2 158,10грн (за березень 2019 року) підлягають нарахуванню та стягненню 3% річних за період прострочки з 23.04.2019 до 25.11.2024 (2044дн) у розмірі 362,22грн;

на суму боргу 2 359,05грн (за січень 2020 року) підлягають нарахуванню та стягненню 3% річних за період прострочки з 03.03.2020 до 25.11.2024 (1729дн) у розмірі 334,91грн;

на суму боргу 559,12грн (за квітень 2020 року) підлягають нарахуванню та стягненню 3% річних за період прострочки з 02.06.2020 до 25.11.2024 (1638дн) у розмірі 75,21грн.

В іншій частині розрахунок 3% річних є арифметично вірним.

Вимога про стягнення з відповідача трьох відсотків річних задовольняється судом частково у розмірі 8 430,45грн (2 233,83грн + 6 196,62грн), в решті заявлених вимог про стягнення 3% річних (1,63грн) слід відмовити.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку втрат від інфляції, судом встановлено його арифметичну вірність (тобто помилок не виявлено).

Положеннями частини першої статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

23.09.2003 проведено державну реєстрацію Фізичної-особи підприємця Городницької Тетяни Ігорівни, про що 25.04.2006 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис № 0031419, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 164-165 том 1). Види економічної діяльності: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); 47.76 Роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах; 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування; 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 43.29 Інші будівельно-монтажні роботи; 33.11 Ремонт і технічне обслуговування готових металевих виробів; 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах. Місцезнаходження фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_3 .

Послуга з постачання теплової енергії надавалась, до належного на праві приватної власності Городницькій Тетяні Ігорівні нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи вищевикладене, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам наявним в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, стягненню з відповідача підлягає заборгованість за послуги постачання теплової енергії у розмірі 47 182,16грн, пеня у розмірі 2 928,33грн, 3% річних у розмірі 8 430,45грн, втрати від інфляції у розмірі 35 965,38грн, а всього 94 506,32грн.

Суд відхиляє посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" №206 від 05.03.2022, положеннями якої заборонено до припинення чи скасування воєнного стану в Україні нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, оскільки вказана заборона встановлена тільки для категорії споживачів "населення", до якої відповідач не відноситься.

Поряд із цим, суд звертає увагу відповідача, що заборгованість виникла у 2017 2020 роках, тобто до введення в Україні воєнного стану, тож посилання на дану постанову є недоречним.

Окрім того, постановою КМУ №1405 від 29.12.2023 внесено зміни до постанови КМУ №206 від 05.03.2022, якою установлено заборону відповідних нарахувань в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій.

Інші доводи відповідача спростовуються встановленими вище судом обставинами та наявними в матеріалах справи доказами.

Суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Під час звернення з позовом до суду (через систему "Електронний суд") про стягнення заборгованості у сумі 140 416,51грн позивач сплатив судовий збір у сумі 2 422,40грн згідно платіжної інструкції №8138 від 23.11.2024. Зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України підтверджено випискою (а.с. 12, 166 том 1).

В подальшому позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути заборгованість у сумі 108 866,00грн. З цієї суми сплаті підлягає судовий збір у сумі 2 422,40грн.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на те, що позовні вимоги задоволено судом частково, судовий збір покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 2 102,88грн (94 506,32грн * 2422,40грн / 108 866,00грн).

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради до Фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни про стягнення 108 866,00грн задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_4 ) на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" (ідентифікаційний код 32688148; просп. Слобожанський, буд. 29, оф. 504, м. Дніпро, 49081) заборгованість за послуги постачання теплової енергії у розмірі 47 182,16грн (сорок сім тисяч сто вісімдесят дві гривні 16коп.), пеню у розмірі 2 928,33грн (дві тисячі дев`ятсот двадцять вісім гривень 33коп.), 3% річних у розмірі 8 430,45грн (вісім тисяч чотириста тридцять гривень 45коп.), втрати від інфляції у розмірі 35 965,38грн (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят п`ять гривень 38коп.) та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 102,88грн (дві тисячі сто дві гривні 88коп.), видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення підписано 17.01.2025

Суддя Н.М. Євстигнеєва