СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Харків Справа № 922/2831/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Здоровко Л.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у порядку письмового провадження апеляційну скаргу (вх.№2599Х/2) Благодійного фонду Мівіна на рішення Господарського суду Харківської області від 15.10.2024 у справі №922/2831/24 (повний текст рішення складено та підписано 15.10.2024 суддею Добрелею Н.С. у приміщенні Господарського суду Харківської області)

за позовом Приватного акціонерного товариства Харківенергозбут, м.Харків,

до Благодійного фонду Мівіна, м.Харків,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Харківського квартирно-експлуатаційного управління, м.Харків,

про стягнення 175160,22 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство Харківенергозбут звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Благодійного фонду Мівіна про стягнення заборгованості з оплати спожитої за період з жовтня 2023 по лютий 2024 електричної енергії за договором про постачання електричної енергії споживачу від 01.01.2019 №17298 у сумі 168801,46 грн та нарахованих на неї 2867,35 грн 3% річних за період з 19.09.2023 по 31.05.2024, 3491,41 грн інфляційних втрат за період з грудня 2023 року по травень 2024 року.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем умов договору про постачання електричної енергії споживачу від 01.01.2019 №17298 з урахуванням комерційної пропозиції від 01.01.2023 №1/23Р у частині повної оплати вартості спожитої у спірному періоді електроенергії.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 15.10.2024 у справі №922/2831/24, у задоволенні позову відмовлено частково. Стягнуто з Благодійного фонду Мівіна на користь Приватного акціонерного товариства Харківенергозбут: заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі 168801,46 грн за договором від 01.01.2021 №17298, 3% річних у сумі 2804,83 грн, інфляційні втрати в сумі 3491,41 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 2421,54 грн.

В обґрунтування рішення суд послався на підтвердження наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі електричної енергії, витягом з реєстру фактичних обсягів електричної енергії по споживачам факту споживання електричної енергії відповідачем за договором у період серпень 2023 - лютий 2024 у загальній кількості 42.325,00 кВт*год, з яких у період із жовтня 2023 до лютого 2024 - 30.637,00 кВт*год, направлення позивачем на виконання умов Договору відповідачу разом з цими актами відповідних рахунків на оплату спожитих обсягів електроенергії, здійснення відповідачем їх часткової оплати згідно з наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями, а саме, повної оплати рахунків за електричну енергію за серпень 2023 та вересень 2023 року, часткової оплату рахунку за електричну енергію за жовтень 2023 року несплату решти рахунків за спірний період, утворення внаслідок цього основного боргу в сумі 168801,46 грн.

При цьому суд відхилив посилання відповідача на те, що він є неналежним відповідачем, оскільки у спірний період між БФ "Мівіна", Військовою частиною НОМЕР_1 та Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням був укладений договір тимчасового безоплатного користування нерухомим майном від 08.06.2023 №258, за яким нерухоме майно, котре належить БФ "Мівіна", передано у користування Військовій частині НОМЕР_1 , а тому саме на Харківське квартирно-експлуатаційне управління покладений обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої Військовою частиною НОМЕР_1 електричної енергії, зазначивши, що наявність укладеного відповідачем вказаного договору тимчасового безоплатного користування нерухомим майно не впливає на його правовідносини споживача з позивачем як постачальником за спірним договором про постачання електричної енергії споживачу від 01.01.2019 №1728, в той час як умовами договору тимчасового безоплатного користування нерухомим майно не передбачено, що відповідач реалізував своє право та поклав виконання свого обов`язку зі своєчасної та повної оплати спожитої електричної енергії на іншу особу (Військову частину НОМЕР_1 або Харківське КЕУ), з умов пункту 8.2. вказаного договору вбачається, що Харківське КЕУ зобов`язалося відшкодувати БФ "Мівіна" вартість комунальних послуг, що будуть спожиті Військовою частиною НОМЕР_1 протягом строку дії цього договору і протягом спірного періоду саме відповідач здійснював часткову оплату спожитої електричної енергії.

Щодо вимог про стягнення нарахованих на основний борг 3% річних та інфляційних втрат суд зазначив про правомірність їх нарахування з огляду на наявне прострочення виконання відповідачем основного грошового зобов`язання за спірним Договором та положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, які встановлюють зобов`язання боржника, який допустив таке прострочення на вимогу кредитора, сплатити суму боргу з урахуванням відповідних нарахувань, проте у розрахунках 3% річних на заборгованість з електричної енергії спожитої відповідачем в серпні 2023, вересні 2023 та жовтні 2023 позивачем допущені помилки, а саме: дні фактичного виконання зобов`язання (21.09.2023, 03.12.2023, 21.12.2023, 05.04.2024) не повинні включатися в період нарахування відсотків річних, а тому правомірно нарахованою за результатами відповідного перерахунку є інфляційні втрати в сумі 3491,41 грн.

Відповідач подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність викладених в рішенні висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається, зокрема, на ненадання належної оцінки судом першої інстанції його доводам стосовно того, що він є неналежним відповідачем, оскільки у спірний період між Благодійним фондом "Мівіна", Військовою частиною НОМЕР_1 та Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням був укладений договір тимчасового безоплатного користування нерухомим майно від 08.06.2023 №258, за яким нерухоме майно, котре належить БФ "Мівіна", до якого позивач здійснював постачання електроенергії у спірний період, було передано в користування Військовій частині НОМЕР_1 , і цим договором саме на Харківське квартирно-експлуатаційне управління покладений обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої Військовою частиною НОМЕР_1 електричної енергії.

Разом з цим, скаржник зазначив, що пунктом 3.3 договору тимчасового безоплатного користування нерухомим майном від 08.06.2023 №258 передбачено, що відшкодування за спожиті Військовою частиною НОМЕР_1 комунальні послуги відшкодовуються Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням на підставі укладених договорів на відшкодування окремо за кожним видом наданих комунальних послуг (електричної енергії, водовідведення, теплової енергії або природного газу, вивіз ТБО) за відповідним пакетом документів до них. Благодійним фондом "Мівіна", Військовою частиною НОМЕР_1 та Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням підготовлено та оформлено відповідний проект договору, який передбачає, зокрема, відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з її розподілу та з перетікання реактивної електричної енергії за період з 08.06.2023 по 20.11.2023 на загальну суму 367480,04 грн, а також виготовлено та оформлено (підписано та завірено печатками) акт від 30.11.2023 №1 фіксації показників лічильника електричної енергії до відповідного договору, а також акт звірки взаємних розрахунків за період з 08.06.2023 по 20.11.2023. Вказані документи супровідним листом направлено до Харківського квартирно-експлуатаційного управління, проте останнє безпідставно відмовилося їх підписувати. За наслідком розгляду позову Благодійного фонду «Мівіна» до Харківського квартирно-експлуатаційного управління про стягнення заборгованості з відшкодування спожитої електричної енергії за договором тимчасового безоплатного користування нерухомим майном від 08.06.2023 №258 за період з 08.06.2023 по 20.11.2023 у розмірі 367480,04 грн рішенням Господарського суду Харківської області від 07.10.2024 у справі №922/2968/24 позов задоволено, проте це рішення залишається невиконаним.

При цьому скаржник зазначив, що він уклав з Військовою частиною НОМЕР_1 та Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням договір тимчасового безоплатного користування нерухомим майном від 08.06.2023 №258 не за результатом вільного волевиявлення, а внаслідок введених відповідно до частини 1 ст.8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» обмежень його прав як власника приміщення, до якого позивач здійснював постачання електроенергії у спірний період, що полягали у допуску до використання відповідних приміщень у період з 08.06.2023 по 20.11.2023 вйськовослужбовців ВСУ, в той час як жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку власника нерухомого майна, який на виконання вимог зазначеного Закону допустив військовослужбовців ВСУ до безоплатного використання таким майном, здійснювати оплату комунальних послуг, які отримують відповідні особи, а згідно з пунктом 2.4 Положення про організацію квартино - експлуатаційного забезпечення Збройних сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448, квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється безпосередньо квартирно-експлуатаційними органами Збройних сил України, на які також покладено обов`язки із забезпечення військових частин комунальними послугами, оформлення договорів щодо їх надання та здійснення їх оплати.

З огляду на наведене, відповідач стверджує, що у ситуації, яка склалась у спірних правовідносинах щодо оплати комунальних послуг при використанні ЗСУ об`єкту нерухомого майна, що належать на праві власності відповідачу, має місце заміна боржника (переведення боргу) у порядку, передбаченому статтею 520 Цивільного кодексу України, оскільки законом чітко встановлено порядок врегулювання відносин між ЗСУ та підприємствами, що надають такі послуги на підставі договорів про надання комунальних послуг безпосередньо та поза відносинами з власником об`єкта нерухомого майна.

Крім цього, відповідач зазначає про безпідставність здійснення позивачем розрахунку суми заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу від 01.01.2019 №17298 з урахуванням комерційної пропозиції від 01.01.2023 №1/23Р через безпідставність твердження позивача, що Благодійний фонд «Мівіна» надав до ПАТ «Харківенергозбут» заяву- приєднання до договору на умовах зазначеної комерційної пропозиції, ураховуючи, що до позову додано заяву приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу, підписану відповідачем 29.12.2018, у той час як згідно з пунктом 3.2.4 розділу 3.2 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №321, у разі зміни умов договору про постачання електричної енергії споживачу, у тому числі комерційної пропозиції, електропостачальник не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування повідомляє про це споживача з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір. У разі надання у встановленому порядку електропостачальником споживачу повідомлення про зміни умов договору про постачання електричної енергії (у тому числі зміну ціни), що викликані змінами регульованих складових ціни (тарифу на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії, ціни (тарифу) на послуги постачальника універсальних послуг та/або "останньої надії") та/або змінами в нормативно-правових актах щодо формування цієї ціни або умов постачання електричної енергії, договір вважається із зазначеної в повідомленні дати зміни його умов (але не раніше ніж через 20 днів від дня надання споживачу повідомлення), про що зазначається у повідомленні. Втім, позивачем на підтвердження надання відповідачу комерційної пропозиції від 01.01.2023 №1/23Р не надано ані підписаної відповідної пропозиції, ані доказів отримання поштового відправлення, яким її було відправлено відповідачу.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2024 для розгляду справи сформовано склад суду: головуючий суддя-доповідач Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Благодійного фонду Мівіна на рішення Господарського суду Харківської області від 15.10.2024 у справі №922/2831/24 у порядку письмового провадження, про що повідомлено учасників справи шляхом надсилання копії цієї ухвали.

21.11.2024 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№14894) ) згідно з яким він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

19.12.2024 від відповідача надійшла заява (вх.№16225), в якій він просить суд апеляційної інстанції прийняти та залучити до матеріалів справи копії платіжних інструкцій від 11.12.2024 №120, від 11.12.2024 №121 та від 18.12.2024 №122 та закрити провадження у даній справі в частині стягнення основного боргу в сумі 168801,46 грн за відсутністю предмету спору, визнавши нечинним рішення Господарського суду Харківської області від 15.10.2024 у справі №922/2831/24 у частині стягнення вказаної заборгованості, посилаючись на те, що за вказаними платіжними документами ним сплачено основний борг, стягнення якого входить у предмет позову у даній справі вже після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті справи.

13.01.2025 від позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про закриття провадження у справі (вх. № 457), в яких позивач підтвердив сплату відповідачем суми основного боргу та звернув увагу суду на несплату нарахованих на цей борг та стягнутих оскаржуваним рішенням сум інфляційних та 3% річних, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні зазначеної заяви, оскільки, по-перше, вказані платіжні документи не існували на час прийняття оскаржуваного рішення, що виключає можливість їх прийняття судом апеляційної інстанції в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання, а саме, допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Відповідної правової позиції щодо поданих суду апеляційної інстанції нових доказів, які не існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, дотримується Верховний Суд в постановах від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15 від 11.09.2019 у справі №922/393/18від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19.

Подруге, стосовно вимоги про закриття провадження у справі, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

При застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України слід ураховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:

- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;

- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.10.2024 року у справі №910/13208/23.

Оскільки в даному випадку відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення, в той час як в обґрунтування відсутності предмету спору-основного боргу, відповідач посилається на обставини його погашення вже після прийняття судом першої інстанції рішення по суті спору, що, відповідно, виключає можливість врахування таких обставин судом першої інстанції, відповідні обставини не можуть бути підставою для закриття провадження у справі в даному апеляційному провадженні.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що в заяві відповідач посилається на положення пункту 3 частини 1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, які не підлягають застосуванню у даному випадку, оскільки встановлюють право суду апеляційної інстанції визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині, в той час як право суду апеляційної інстанції визнати нечинним рішення суду першої інстанції передбачено статтею 274 цього Кодексу лише у випадках прийняття судом апеляційної інстанції відмови позивача від позову та затвердження ним мирової угоди сторін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду виходить з такого.

На підставі заяви-приєднання від 29.12.2018 Благодійний фонд Мівіна приєдналося до умов договору про постачання електричної енергії споживачу. Додатком до заяви БФ "Мівіна" надана інформація щодо об`єктів споживача.

Згідно з умовами укладеного між ПрАТ "Харківенергозбут" (постачальник) та Благодійним фондом "Мівіна" (споживач) договору про постачання електричної енергії споживачу від 01.01.2019 №17298 (надалі - договір) постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з пунктом 5.1 договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору.

Розрахунковий період за цим договором зазначений у комерційній пропозиції та, як правило, становить календарний місяць, і відповідає розрахунковому періоду за договором споживача з оператором системи розподілу/передачі (пункт 5.5 договору).

У відповідності до пункту 6.2 договору споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії з умовами цього договору.

Позивач зазначає, що відповідачем у період з серпня 2023 до лютого 2024 була спожита електрична енергія в загальній кількості 42325,00 кВт*год, з яких у період з жовтня 2023 до лютого 2024 - 30637,00 кВт*год, про що свідчить наданий оператором системи розподілу - АТ "Харківобленерго" витяг з реєстру фактичних обсягів електричної енергії по споживачам.

Позивачем були сформовані рахунки за електричну енергію нараховану в серпні 2023 на суму 17800,74 грн (з урахуванням часткової оплати в сумі 3000,00 грн); за вересень 2023 на суму 45297,44 грн (з урахуванням часткової оплати в сумі 0,02 грн); за жовтень 2023 на суму 71043,23 грн; за листопад 2023 на суму 103226,27 грн; за грудень 2023 на суму 3502,80 грн; за січень 2024 на суму 3147,46 грн; за лютий 2024 на суму 1151,40 грн. Також на зазначені в рахунках суми позивачем складені акти приймання-передачі електричної енергії за період серпень 2023 - лютий 2024.

Рахунки на оплату разом із актами приймання-передачі електричної енергії надсилалася позивачем відповідачу засобами поштового зв`язку, про що свідчить надані реєстри АТ «Укрпошта».

На підставі платіжних інструкцій від 22.08.2023 №148 на суму 9807,15 грн, від 21.09.2023 №163 на суму 17800,74 грн, від 03.12.2023 №189 на суму 16403,60 грн, від 21.12.2023 №201 на суму 21163,36 грн, від 05.04.2024 №25 на суму 21000,00 грн

Як зазначає позивач, станом на момент звернення з даним позовом заборгованість відповідача за спожиту електричну енергію на підставі договору становить 168801,46 грн, яка утворилася за період з жовтня 2023 (залишок 57773,71грн) до лютого 2024 року, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про часткове задоволення позову, з огляду на такі мотиви.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Згідно з частиною 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Спірний договір, виходячи з його змісту, за своєї правовою природою є договором енергопостачання.

Згідно зі статтею 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до частини 1 ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України Про ринок електричної енергії.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з цим, частиною 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, в той час як частиною 4 цієї статті встановлено заборону суду збирати докази , що стосуються предмету спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі електричної енергії, витягом з реєстру фактичних обсягів електричної енергії по споживачам факту споживання електричної енергії відповідачем за договором у період серпень 2023 - лютий 2024 року у загальній кількості 42325,00 кВт*год, з яких у період з жовтня 2023 до лютого 2024 року - 30637,00 кВт*год, направлення позивачем на виконання умов договору відповідачу разом з цими актами відповідних рахунків на оплату спожитих обсягів електроенергії, здійснення відповідачем їх часткової оплати згідно з наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями, а саме, повної оплати рахунків за електричну енергію за серпень 2023 та вересень 2023 року, часткової оплати рахунку за електричну енергію за жовтень 2023 року, несплати решти рахунків за спірний період, утворення внаслідок цього основного боргу в сумі 168801,46 грн.

Посилання відповідача на те, що він є неналежним відповідачем, оскільки у спірний період між Благодійним фондом "Мівіна", Військовою частиною НОМЕР_1 та Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням був укладений договір тимчасового безоплатного користування нерухомим майном від 08.06.2023 №258, за яким нерухоме майно, котре належить БФ "Мівіна", до якого позивач здійснював постачання електроенергії у спірний період, передано в користування Військовій частині НОМЕР_1 , і цим договором саме на Харківське квартирно-експлуатаційне управління покладений обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої Військовою частиною НОМЕР_1 електричної енергії, обґрунтовано відхилено судом першої інстанції з огляду на те, що наявність вказаного договору тимчасового безоплатного користування нерухомим майном не впливає на спірні договірні правовідносини сторін у даній справі за договором про постачання електричної енергії споживачу від 01.01.2019 №1728, оскільки цим договором постачання електричної енергії та чинним законодавством обставина передання споживачем об`єкта електропостачання в користування іншій особі, в тому числі для розташування військової частини в період воєнного стану, не передбачена в якості підстави для припинення договору або зміни його умов, зокрема, заміни сторони споживача, враховуючи, що така заміна відповідно до положень статей 520, 654 Цивільного кодексу України можлива лише за згодою кредитора, оформленою письмовою угодою про заміну боржника.

Так само посилання відповідача в апеляційній скарзі на ініціювання ним процедури оформлення договірних відносин щодо відшкодування йому Харківським квартирно-експлуатаційне управлінням вартості спожитої Військовою частиною НОМЕР_1 у приміщенні відповідача електричної енергії, відмову останнього підписати проект відповідного договору, невиконання останнім судового рішення про стягнення відповідного боргу, а також на наявність у квартирно-експлуатаційних органів Збройних сил України обов`язків із забезпечення військових частин комунальними послугами, оформлення договорів про їх надання та здійснення їх оплати стосуються правовідносин відповідача саме із вказаними особами щодо відповідного відшкодування, а не його правовідносин з позивачем за договором постачання електричної енергії споживачу від 01.01.2019 №1728, з якого виник спір у даній справі та обов`язок з виконання умов якого відповідачем щодо сплати вартості поставленої у спірному періоді до його об`єкту нерухомого майна електричної енергії у встановлений договором строк, ніяким чином не обумовлено зазначеним відшкодуванням.

Доводи відповідача щодо безпідставності здійснення позивачем розрахунку суми заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу від 01.01.2019 №17298 з урахуванням комерційної пропозиції від 01.01.2023 №1/23Р, в обґрунтування яких він послався на те, що до позову додано заяву приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу, підписану відповідачем 29.12.2018, у той час як позивачем з урахуванням вимог пункту 3.2.4 розділу 3.2 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №321, не надано ані підписаної відповідної пропозиції, ані доказів отримання поштового відправлення, яким її відправлено відповідачу, колегія суддів відхиляє через те, що до позовної заяви додано список Вовчанського РРСЦ - Зміна умов публічних КП, в якому зазначено, зокрема, відомості щодо відправлення позивачем відповідачеві у складі згрупованих відправлень АТ «Укрпошта», Стандарт комерційної пропозиції №1/23 Р до договору №17298 на адресу належного йому об`єкта електропостачання по вул.Забайкальській, 1 Б, у м.Харкові, і відповідачем на противагу цьому доказу не надано доказів, які б спростували зазначені відомості (том 1, а.с.14).

Щодо вимог про стягнення нарахованих на основний борг 3% річних в сумі 2867,35 грн за період з 19.09.2023 по 31.05.2024 та інфляційних втрат у сумі 3491,41 грн за період з грудня 2023 року по травень 2024 року суд обґрунтовано зазначив про правомірність їх нарахування з огляду на наявне прострочення виконання відповідачем основного грошового зобов`язання за спірним договором та положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, які встановлюють зобов`язання боржника, який допустив таке прострочення на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням відповідних нарахувань та допущення позивачем помилки у розрахунках 3% річних на заборгованість з електричної енергії спожитої відповідачем у серпні 2023 року, вересні 2023 року та жовтні 2023 року, а саме: дні фактичного виконання зобов`язання (21.09.2023, 03.12.2023, 21.12.2023, 05.04.2024) не повинні включатися у період нарахування відсотків річних, а тому правомірно стягнув за результатами відповідного перерахунку інфляційні втрати в сумі 3491,41 грн, а також заявлені до стягнення інфляційні в сумі 3491,41 грн.

Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись ст.129, пунктом 4 частини 1 ст.275, ст.276, ст. 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Благодійного фонду Мівіна залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 15.10.2024 у справі №922/2831/24 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.01.2025.

Головуючий суддя О.А. Пуль

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя Л.М. Здоровко