УХВАЛА

15 січня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/1114/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Губенко Н.М., Кролевець О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явились,

відповідача - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна енергетична група"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.10.2024 (головуючий суддя - Іванов О.Г., судді: Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 (суддя Кеся Н.Б.)

у справі №904/1114/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна енергетична група"

до Відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності Криничанської селищної ради

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Національна енергетична група" (далі також - ТОВ "Національна енергетична група") звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності Криничанської селищної ради про визнання недійсним договору про постачання електричної енергії споживачу від 13.04.2021 №14/Т/2021.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення спірного договору позивач не володів інформацією, як влаштований комерційний облік у відповідача, хто є його постачальником послуг комерційного обліку (ППКО), чи виконує ППКО функції оператора даних комерційного обліку (ОДКО), про стан засобів комерційного обліку, що свідчить про порушення суб`єктивного права та/або інтересу позивача. Позивач вважає, що спірний договір не відповідає вимогам спеціального законодавства, що врегульовує відносини в сфері постачання електричної енергії, а саме в ньому відсутні всі істотні умови такого виду договорів, які визначені для нього Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 №312 (далі також - ПРРЕЕ). Зокрема, договір не містись такої обов`язкової істотної умови, як порядок організації комерційного обліку електричної енергії та надання даних комерційного обліку електричної енергії відповідно до забезпечення послуг комерційного обліку.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

3. За результатами закупівлі UА-2021-03-09-008792-С, що проводилась відповідно до вимог Закону України "Про публічні закупівлі" (далі - Закон про закупівлі), між ТОВ "Національна енергетична група" (постачальник) та Відділом житлово-комунального господарства та комунальної власності Криничанської селищної ради (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №14/Т/2021 від 13.04.2021 (далі - Договір).

4. Відповідно до умов якого:

1.1. Цей договір встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу.

1.2. До умов цього договору застосовуються положення Закону України "Про ринок електричної енергії" (далі - Закон про ринок) та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 №312, інші чинні нормативно-правові акти, що регулюють постачання електричної енергії.

2.1. За цим договором постачальник продає електричну енергію код ДК 021:2015 "Єдиний закупівельний словник" - 09310000-5 - електрична енергія (Електрична енергія) споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, включно з тарифом на послуги з передачі електричної енергії, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

2.2. Обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у нього укладеного в установленому порядку з оператором системи розподілу договору про надання послуг з розподілу, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу електричної енергії.

3.1. Постачання електричної енергії споживачу здійснюється у строк з 01.04.2021 до 31.12.2021 включно.

3.4. Місце поставки та обсяг постачання електричної енергії споживачу: 52300, Дніпропетровська область, Криничанський р-н, межа балансової належності електроустановок замовника (підпорядковані замовнику заклади); кількість - 260180 кВт./год.

Умовами пункту 5.12 розділу 5 спірного договору передбачено, що організація комерційного обліку електричної енергії та надання даних комерційного обліку електричної енергії відповідно до забезпечення послуг комерційного обліку здійснюється відповідно до Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №311.

13.1. Цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє в частині постачання електричної енергії з дати, вказаної у цьому договорі, та в цілому до 31 грудня 2021 року, а в частині взятих на себе зобов`язань сторонами - до їх повного виконання.

5. Як зазначає позивач у позові, на виконання вимог пункту 8 частини 2 статті 22 Закону про закупівлі, проект спірного договору було запропоновано відповідачем як такий, що відповідає вимогам спеціального законодавства в сфері постачання електричної енергії, про що свідчить його пункт 1.2, відповідно до якого до умов договору застосовуються положення Закону про ринок та ПРРЕЕ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

6. Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 06.06.2024 у справі №904/1114/24 позов ТОВ "Національна енергетична група" до Відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності Криничанської селищної ради залишив без задоволення. Понесені ТОВ "Національна енергетична група" судові витрати поклав повністю на позивача.

7. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд виходив з того, що умовами пункту 5.12 розділу 5 спірного договору передбачено, що організація комерційного обліку електричної енергії та надання даних комерційного обліку електричної енергії відповідно до забезпечення послуг комерційного обліку здійснюється відповідно до Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №311. З наведеного вбачається, що відсилка в умовах договору на нормативно-правовий акт, який регулює спірне питання, свідчить про факт узгодження сторонами спірної істотної умови, оскільки Кодекс комерційного обліку електричної енергії, затверджений постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №311 достатньо детально регулює спірне питання.

8. Центральний апеляційний господарський суд постановою від 15.10.2024 рішення Господарського суду від 06.06.2024 у справі №904/1114/24 залишив без змін. Судові витрати ТОВ "Національна енергетична група" за подання апеляційної скарги на рішення суду поклав на заявника апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи

9. ТОВ "Національна енергетична група" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.10.2024 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

10. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень не врахували висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, в постановах: від 17.11.2023 у справі №910/12832/21, від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, від 10.11.2020 у справі №910/1997/18, від 15.03.2024 у справі №904/192/22, від 19.10.2022 у справі №910/14224/20, щодо застосування статей 215, 216, 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), норм Закону про закупівлі.

11. Доводи скаржника зводяться до того, що:

(1) на момент укладення спірного договору має місце підстава визнання його недійсним, так як відсутня його істотна умова в силу спеціального закону;

(2) оскільки спірний договір був виконаний сторонами, суд першої інстанції мав надати оцінку відповідності його умов вимогам закону саме на момент його укладення, однак не зробив цього, а обмежився лише висновком про непорушення прав позивача, з чим погодився апеляційний суд;

(3) оскільки при укладенні договору сторони узгодили умови щодо звичайної ціни та порядку її зміни, в залежності від цінової ситуації на оптовому ринку, то недійсність ціни, як істотної умови, має наслідком недійсність договору в цілому відповідно до статей 203, 215, 217 ЦК, адже відсутні підстави вважати, що договір був би вчинений без включення до них відповідних положень, зокрема, щодо ціни як істотної умови договору купівлі-продажу та порядку її зміни враховуючи специфіку товару;

(4) обмежившись зазначенням про непорушення прав позивача, суд фактично заперечив існування спеціального законодавства, чим створив преюдиційну обставину для прокурора у справі №904/6833/23 (зупинена), в якій за позовом прокурора в інтересах третьої особи ставляться під сумнів дві істотні умови - ціна та обсяги (визначаються комерційним обліком);

(5) незважаючи на правовий висновок Верховного Суду щодо обов`язкового застосування норм законодавства про ринок електроенергії, як специфічного законодавства, суд фактично заперечив застосування норм, що врегульовують відносини на ринку електричної енергії;

(6) з метою захисту свого інтересу щодо правової визначеності у відносинах з відповідачем по спірному договору, позивач звернувся саме з позовом про визнання договору про постачання електричної енергії недійсним, без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину;

(7) ця справа становить значний суспільний інтерес, так як є наслідком прийняття ВП ВС постанови (з окремою думкою 9-ти суддів) від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 про визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії (дві істотні умови ціна та обсяги), що вже само по собі робить основний договір недійсним та є єдиним способом захисту від майбутніх позовів, що пов`язані з комерційним обліком від інших суб`єктів ринку електричної енергії.

12. ТОВ "Національна енергетична група" подало заяву про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, мотивовану тим, що наявна виключна правова проблема у застосуванні статті 16, 203, 216 ЦК, вирішення якої віднесено до повноважень Великої Палати Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

13. Касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою на постанову апеляційного суду, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання договору недійсним, Верховний Суд відкрив на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

14. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

15. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

16. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК (що визначив сам скаржник у цій справі), покладається на скаржника.

17. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК, зокрема ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

18. Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

19. Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

20. Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

21. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

22. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

23. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

24. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

25. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

26. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

27. Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

28. Як зазначалось, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК, зазначив, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень не враховали висновків Верховного Суду, викладених в постановах: від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, від 24.01.2021 у справі № 926/2308/19, від 31.01.2024 у справі №310/8989/20, від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц, від 17.11.2023 у справі №910/12832/21, від 12.01.2023 у справі №334/9179/21, від 15.03.2024 у справі №904/192/22, від 19.10.2022 у справі №910/14224/20 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, від 10.11.2020 у справі №910/1997/18, щодо застосування статей 215, 216, 655 ЦК, норм Закону про закупівлі.

29. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у своїй касаційній скарзі, Суд зазначає таке.

30. У справі №906/1061/20 предметом розгляду були вимоги Керівника Коростишівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Малинської міської ради Житомирської області та Північного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Малинської міської ради та Комунального підприємства "Малин" Малинської міської ради про визнання недійсними рішення комітету з конкурсних торгів та договору про закупівлю робіт, а саме вимога прокурора про визнання недійсним виконаного договору без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

31. Посилаючись на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20, скаржник вказує на те, що Верховний Суд у цій постанові виснував, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК, є належним способом захисту, який передбачений законом.

32. Водночас Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 сформулював правовий висновок про те, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача, і зазначив таке: "Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача. Водночас, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові".

33. Цим висновком, сформульованим у справі №905/77/21, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив висновок, викладений у постанові цієї ж палати від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, на який посилається скаржник.

34. Оскільки Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 уточнив свій висновок, викладений у постанові від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, посилання скаржника на неврахування судами правової позиції, викладеної у справі №906/1061/20, Суд вважає безпідставними

35. При цьому Суд враховує, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у цій справі №904/1114/24 про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним виконаного договору без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, апеляційний суд врахував позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21, зокрема в частині уточнення висновку, викладеного в постанові від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, та визнав безпідставними посилання скаржника на вказану правову позицію.

36. У справі №926/2308/19 предметом розгляду була вимога Малого приватного підприємства "ПППМ" до Чернівецької міської ради про визнання недійсним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури, обґрунтована тим, що оспорюваний договір між сторонами не укладався та директором позивача не підписувався, а з боку відповідача підписаний неуповноваженим представником.

37. Верховний Суд у постанові від 24.02.2021 у справі №926/2308/19 погодився із висновками судів попередніх інстанцій, які відмовили у позові на тій підставі, що договір виконувався і був схвалений сторонами.

38. Встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у справі №926/2308/19, є відмінними від вставлених судами фактичних обставин у цій справі, адже у справі №926/2308/19 йдеться, зокрема, про підписання договору невідомою особою.

39. У справі №310/8989/20 предметом розгляду були вимоги однієї фізичної особи до іншої фізичної особи про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, обґрунтовані тим, що зміст оспорюваного правочину суперечить Закону України "Про інвестиційну діяльність", так як відповідачка як фізична особа залучила інвестиційні кошти від позивачки без створення будь-яких фондів чи випуску цільових облігацій, що також суперечило нормам Земельного та Водного кодексів України, позаяк здійснення будівельних робіт на земельній ділянці в межах прибережної захисної смуги заборонено.

40. Суди попередніх інстанцій відмовили у позові, встановивши наявність в оспорюваному договорі усіх істотних умов з урахуванням, у тому числі, того, що предметом спірного договору була інвестиційна участь позивачки у будівництві житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих, унаслідок здійснення якої вона має право отримати у власність об`єкти інвестицій. Суди не встановили порушень норм права, наведених позивачкою.

41. Верховний Суд у постанові від 31.01.2024, погоджуючись із судами, які відмовили у позові, зазначив лише про те, що відмова мала бути мотивована відсутністю порушеного права чи інтересу позивачки, у зв`язку з чим змінив мотивувальні частини оскаржуваних судових рішень. При цьому Верховний Суд процитував висновок Верховного Суду у постанові від 26.01.2022 у справі №754/5554/16-ц про те, що як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

42. Отже, посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків у вказаній постанові є безпідставними.

43. У справі №753/11000/14-ц предметом розгляду були вимоги ПрАТ "ФФ "Дарниця" до фізичної особи про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири.

44. У постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц Верховний Суд виснував, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього ж Кодексу. Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює наявні умови угоди. Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, то тлумачення потрібно розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

45. Водночас у цій справі №904/1114/24 спір стосується оскарження договору, тоді як висновки Верховного Суду у справі №753/11000/14-ц стосуються порядку проведення розрахунку заборгованості та розбіжностей у тлумаченні умов договору. Тому правовідносини у справі №753/11000/14-ц не є подібними до тих, що розглядаються у цій справі, а отже посилання на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц в аспекті того, що недійсність спірного договору у силу закону має тлумачитися проти відповідача, так як проект договору був запропонований саме ним, Суд вважає безпідставними.

46. Серед інших аргументів, скаржник також посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у пунктах 115-117 постанови від 17.11.2023 у справі №910/12832/21, а саме: ринок електричної енергії є досить специфічним ринком у порівняні з ринками звичайного товару (продукції), правовідносини з купівлі-продажу якого зазвичай регулюють положення статті 655 ЦК; така специфіка ринку пов`язана з особливостями електроенергії як товару, у якої, на відміну від інших товарів, моменти виробництва, транспортування та споживання співпадають у часі, а на кожному з цих етапів задіяний специфічний склад учасників правовідносин, кожен з яких наділений правами та обов`язками, характерними саме для цього ринку товару, які не є типовими за змістом зі звичайним ринком товарів; подібна особливість ринку електричної енергії не може не братися до уваги під час урегулювання правовідносин між учасниками цього ринку, у тому числі захисту порушених їх прав, який має здійснюватися з урахуванням балансу прав та інтересів кожного з учасників цих відносин (які у кожного індивідуальні), а також обумовлює застосування способів захисту прав учасників ринку, що враховують особливості правового регулювання функціонування ринку електричної енергії.

47. Утім Суд відхиляє такі посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі №910/12832/21, так як предметом розгляду у ній були вимоги ТОВ "Д.Трейдінг" до НЕК "Укренерго" про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, а саме зобов`язання оператора системи передачі здійснити перерахунок небалансів електричної енергії товариству, яке здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії споживачу (сторона, відповідальна за баланс, яка врегульовує небаланси електричної енергії), шляхом виключення негативних небалансів за розрахункові години.

48. Отже, правовідносини справі №910/12832/21 не є подібними з правовідносинами у справі, яка розглядається, адже саме лише посилання скаржника на неврахування судами спеціального законодавства у сфері електроенергетики, яке застосовано у справі №910/12832/21, не може свідчити про неправильне застосування судами норм матеріального права у цій справі, оскільки має бути доведена відмінність у застосуванні конкретної норми у справі з подібними правовідносинами, а не лише наведено цитування із постанов суду касаційної інстанції у справах, в яких вирішувалися спори у сфері електроенергетики.

49. У справі №334/9179/21 предметом розгляду була заява фізичної особи про забезпечення позову до подання позовної заяви до іншої фізичної особи та АТ "Державний ощадний банк України" про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, визнання недійсним договору іпотеки та зняття арешту з житлового будинку. Позивака (заявниця) просила зупинити продаж (реалізацію) шляхом проведення електронних торгів арештованого майна (житлового будинку).

50. У цій постанові Верховний Суд дійсно зазначав, що: "тлумачення пункту 5 частини першої статті 150 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням принципу розумності та "методу чесного читання" свідчить, що позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо особою на час звернення з заявою про забезпечення позову подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (у тому числі, й у разі, коли заяву про забезпечення позову подано разом з позовною заявою)".

51. Посилаючись на неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.01.2023 у справі №334/9179/21, скаржник вказує на те, що суд, здійснюючи тлумачення норми, не повинен тлумачити норму не у повній відповідності до її змісту, вбачати в ній щось інше або взагалі заперечувати необхідність застосування такої норми права.

52. Проте скаржник не обґрунтовує як застосування у справі №334/9179/21, правовідносини в якій не є подібними із правовідносинами у справі, що розглядається, "методу чесного читання" вплинуло на порушення судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права та не наводить, яка норма застосована судами всупереч застосування цієї ж норми Верховним Судом у визначеній ним справі.

53. У справі №904/192/22 предметом розгляду були вимоги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства молоді та спорту України до Підприємства об`єднання громадян "Всеукраїнський реабілітаційно-відновлювальний спортивний центр Національного комітету спорту інвалідів України", Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "ХЕЛГ" про визнання недійсним договору та стягнення коштів.

54. За текстом касаційної скарги скаржник наголошує, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновку Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеного у пункті 29 постанови від 15.03.2024 у справі №904/192/22, а саме: "відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову".

55. У контексті цього скаржник стверджує, що сторонам надано право самостійно визначати предмет позову та спосіб захисту права, не зобов`язуючи при цьому одночасного заявлення вимоги про визнання недійсним правочину із вимогою застосування наслідків його недійсності, так як звернення з позовом і визначення позовних вимог є правом сторони, а не її обов`язком.

56. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.03.2024 у справі №904/192/22 (у відносинах у сфері публічних закупівель) вирішував питання про можливість застосування наслідків недійсності договору на користь головного розпорядника бюджетних коштів - суб`єкта владних повноважень, який не є стороною договору, в інтересах якого прокурор подав позов, при застосуванні процесуальної конструкції, коли грошові кошти стягуються з відповідача на користь отримувача бюджетних коштів (підприємства) - замовника публічної закупівлі, який є стороною оспорюваного договору і не має статусу суб`єкта владних повноважень, та дійшов таких висновків:

- подання прокурором в інтересах держави в особі головного розпорядника бюджетних коштів (суб`єкта владних повноважень, який не є стороною договору) позову про стягнення з відповідача на користь підприємства - отримувача бюджетних коштів (сторони оспорюваного договору, який не має статусу суб`єкта владних повноважень) спірної суми коштів, отриманих за договором, не призведе до відновлення інтересів держави в особі головного розпорядника бюджетних коштів, оскільки ці кошти мають повертатися їх отримувачу як суб`єкту господарювання, а не в дохід держави. Заявляючи вимоги про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності такого правочину, прокурор намагається захистити отримувача бюджетних коштів (підприємство), хоча не має права вимагати стягнення на користь суб`єкта господарювання, який не уособлює державу, за захистом інтересів якої відповідний суб`єкт владних повноважень (належний позивач) звернувся з позовом до суду, та є за обставинами, наведеними прокурором, організатором публічної закупівлі;

- застосування наслідків недійсності правочину на користь головного розпорядника бюджетних коштів (суб`єкта владних повноважень), який не є стороною оспорюваного договору, неможливе при застосуванні процесуальної конструкції, запропонованої прокурором, оскільки кошти підлягають стягненню з відповідача на користь отримувача бюджетних коштів (суб`єкта господарювання) як іншої сторони оспорюваного правочину, і, як наслідок, вказана одностороння реституція не відповідає положенням чинного законодавства, адже для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти мають повертатися (стягуватися) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету;

- у випадку визначення отримувача бюджетних коштів (підприємства) позивачем, на користь якого на підставі частини першої статті 216 ЦК підлягали би стягненню бюджетні грошові кошти, отримані відповідачем за договором, задоволення такої вимоги не призведе до ефективного захисту інтересів держави в особі органу, уповноваженого на захист інтересів держави (головного розпорядника бюджетних коштів), адже неможливо відновити права та інтереси держави в особі відповідного органу, стягуючи при цьому кошти на користь юридичної особи, яка не є суб`єктом владних повноважень (підприємство), а є самостійним суб`єктом господарювання і не уособлює державу, оскільки у такому випадку така позовна вимога пред`являється прокурором поза відносинами представництва інтересів держави, тобто всупереч положенням чинного процесуального законодавства; - заявивши позовну вимогу про стягнення спірної суми грошових коштів з відповідача на користь підприємства (яке не є суб`єктом владних повноважень), прокурор фактично звернувся за захистом інтересів не головного розпорядника бюджетних коштів (суб`єкта владних повноважень), а цього підприємства поза відносинами представництва інтересів держави, за рахунок якого якраз має задовольнятися позов, як того вимагає чинне процесуальне законодавство;

- врахувавши висновки у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 (щодо питання застосування норм частини третьої статті 215, частин першої, другої статті 216 ЦК) про те, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача, а також відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду щодо вирішення позовних вимог, які заявлені у неефективний спосіб, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі вказав, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин, що виключає необхідність надання оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника, так і необхідність подальшого дослідження підстав для визнання недійсним договору як оспорюваного правочину.

57. Отже, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.03.2024 у справі №904/192/22, в якій спір виник щодо державних закупівель підприємством, як замовником, у товариства, як виконавця, зробив висновок, що підприємство є самостійним суб`єктом господарювання, не уособлює державу, а тому прокурор фактично звернувся за захистом інтересів не позивача (Міністерства), а цього підприємства.

58. Посилання скаржника, який, стверджуючи про неврахування судами висновків Верховного Суду, зроблених у постанові від 15.03.2024 у справі №904/192/22, і запозичивши лише цитату з цієї постанови, наголошує на тому, що воно обрало ефективний спосіб захисту свого права у цій справі, Суд вважає такими, що не знайшли підтвердження у контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, зокрема з огляду на те, що у справі №904/192/22 обставини справи відмінні від обставин справи, що розглядається, і Верховний Суд відмовив у позові з інших підстав, зазначивши, що повернення спірної суми коштів підприємству не відновить права держави в особі Міністерства (позивача), а в межах заявлених позовних вимог не вбачається можливості застосування судом іншого ефективного способу захисту порушених прав держави.

59. У справі №910/14224/20 предметом розгляду була вимога АТ "Нікопольський завод феросплавів" до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання зобов`язання припиненим.

60. Обґрунтовуючи свою позицію щодо звернення за захистом законного інтересу у правовій визначеності стосовно прав та обов`язків за договором, скаржник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.10.2022 у справі №910/14224/20, про те, що, якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність у відносинах з цими особами, така особа може звернутися до суду для захисту свого інтересу у відносинах з цими особами.

61. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.10.2022 у справі №910/14224/20, зокрема, вказувала, що позивач у цьому спорі обрав такий спосіб захисту, як визнання судом припиненими всіх зобов`язань товариства перед банком за кредитним договором унаслідок їх повного виконання позивачем, яке проведено належним чином.

62. При вирішенні спору у справі №910/14224/20 Велика Палата Верховного Суду (у застосуванні положень статті 16 ЦК) виходила, зокрема, з того, що якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність щодо її прав і обов`язків у відносинах із цими особами, така особа може звернутись до суду для захисту свого інтересу у правовій визначеності у відносинах із цими особами.

63. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у межах спору у справі №910/14224/20 суди встановили наявність у позивача легітимної цілі щодо відновлення свого охоронюваного законом інтересу на підтвердження припинення зобов`язань за кредитним договором (виконання позивачем належним чином відповідно до вимог статей 202, 203 Господарського кодексу України зобов`язань, які встановлювались умовами кредитного договору), яке не визнавалося відповідачем (право позивача на припинення зобов`язання, передбачене статтею 599 ЦК). Тобто позивач звернувся до суду не за захистом свого права на припинення зобов`язання (як помилково вважав відповідач), а за захистом свого законного інтересу у правовій визначеності щодо прав і обов`язків у відносинах з відповідачем за кредитним договором.

64. Велика Палата Верховного Суду врахувала, що із відомостей, наведених відповідачем у позові, поданому до суду штату Делавер (США), вбачається, що відповідач не визнає належного виконання позивачем зобов`язання за кредитним договором щодо використання отриманих кредитних коштів за встановленим цільовим призначенням на фінансування поточної діяльності позивача, а також не визнає наміру позивача виконати зобов`язання з повернення кредитних коштів у встановлений кредитним договором строк.

65. У контексті встановлених судами фактичних обставин, де позивач не є стороною спору у позові, ініційованому банком у США, та за відсутності заявленого позову до відповідача про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов`язань, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позивачу недоступні інші способи захисту, а тому він правильно визначився зі способом захисту, який може бути застосований, виходячи з конкретних обставин цієї справи, та який є ефективним для захисту порушеного інтересу позивача у правовій визначеності (стосовно належного виконання ним зобов`язань за кредитним договором).

66. За висновками Великої Палати Верховного Суду дії банку створили для позивача правову невизначеність щодо його прав і обов`язків у відносинах із відповідачем, а тому інтерес позивача у правовій визначеності щодо прав і обов`язків у відносинах з відповідачем за кредитним договором є порушеним і за його захистом він звернувся до суду з відповідним позовом. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргумент відповідача (банку) про те, що подання позивачем позову в цій справі не спрямовано на захист його прав, а є спробою встановлення обставин для використання в подальшому в судових спорах в іноземних державах та зазначила, що таке право позивача підлягає захисту судом у спосіб визнання припинення усіх зобов`язань за кредитним договором, який є ефективним способом захисту прав та інтересів у цих правовідносинах.

67. Висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.10.2022 у справі №910/14224/20, з урахуванням конкретних обставин справи, які відмінні від обставині цієї справи №904/1114/24, вмотивований саме необхідністю захисту порушеного інтересу позивача у правовій визначеності стосовно належного виконання ним зобов`язань за кредитним договором, укладеним з відповідачем.

68. У справі № 922/2321/22 предметом розгляду були вимоги заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: 1) Північного офісу Державної аудиторської служби, 2) Спеціального авіаційного загону оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій до ТОВ "Вєк Технолоджі" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів у розмірі 473 758,34 грн.

69. Так, за текстом касаційної скарги скаржник вказує на те, що ця справа №904/1114/24 становить значний суспільний інтерес, так як є наслідком прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, предметом оскарження в якій були додаткові угоди до договору про постачання електричної енергії, згідно з якими сторони змінювали ціну й обсяги поставок електричної енергії, що, на думку скаржника, "вже само по собі робить основний договір недійсним та є єдиним способом захисту від майбутніх позовів, пов`язаних з комерційним обліком від інших суб`єктів ринку електричної енергії (щодо правової визначеності вже по виконаному договору)".

70. Утім ці аргументи скаржника не підтверджують, що Велика Палата Верховного Суду сформувала іншу правову позицію, позаяк у справі №922/2321/22 вирішувалося питання законності збільшення вартості електроенергії більше ніж на 10% від передбаченої договором, укладеним за результатами публічної закупівлі, шляхом підписання додаткових угод. Тобто у справі №922/2321/22, на відміну від цієї справи №904/1114/24, не йшлося про оскарження договору, предметом якого є постачання електричної енергії, з підстав відсутності у ньому наведеної позивачем умови, яку він вважає істотною для такого виду договорів. Тому не можна стверджувати про помилкове неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2321/22, які сформульовані за інших правових підстав.

71. Безпідставним Суд також вважає посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 10.12.2020 у справі №910/1997/18, так як доводи у контексті цієї постанови зводяться до того, що позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2321/22 у поєднанні з позицією Верховного Суду у справі №910/1997/18 свідчить про недійсність спірного договору, так як відсутні підстави вважати, що він був би вчинений без включення до нього відповідних положень, щодо порядку її зміни ціни враховуючи специфіку товару. Проте скаржник не наводить, яку саме позицію Верховного Суду у справі №910/1997/18 та щодо якої норми права не врахували суди попередніх інстанцій.

72. При цьому Суд враховає, що у справі №910/1997/18 предметом розгляду були вимоги фізичної особи до ТОВ "Діоріт-Техніс" про визнання недійсними генерального договору щодо взаємовідносин в процесі продажу цінних паперів та договору купівлі-продажу цінних паперів, мотивовані тим, що ці договори є недійсними в частині істотних умов, що визначають ціну та загальну вартість цінних паперів, оскільки такі умови суперечать приписам Положення про порядок іноземного інвестування, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 №280.

73. Встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у справі №910/1997/18, є відмінними від вставлених судами фактичних обставин у цій справі, адже у справі №910/1997/18 спір виник з приводу визнання недійсним генерального договору щодо взаємовідносин у процесі продажу цінних паперів, договору купівлі-продажу цінних паперів, стосовно можливості здійснення іноземного інвестування у грошовій формі у гривнях та іноземній валюті виключно 1 групи Класифікатора іноземних валют та банківських металів.

74. Таким чином, проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов у контексті доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх інстанцій у цій справі, Суд зазначає про те, що висновки Верховного Суду у наведених скаржником постановах та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через те, що встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у вказаних скаржником справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

75. Наведене свідчить, що визначена скаржником - ТОВ "Національна енергетична група" підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, постанови Центрального апеляційного господарського суду від 15.10.2024 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі №904/1114/24 не знайшла свого підтвердження.

Щодо заяви про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

76. Відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

77. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що при передачі на її розгляд справ як таких, що містять виключну правову проблему, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, у тому числі внаслідок неоднакової судової практики.

78. Мотивуючи свою заяву, скаржник вказує на те, що: (1) Верховний Суд відкрив провадження у двох аналогічних справах, зокрема у справі №926/714/24, в яких апеляційний суд відмовив у задоволенні апеляційних скарг ТОВ "Національна енергетична група", ще дві справи заходяться у провадженні апеляційних судів; (2) в подальшому такі справи будуть виникати особливо по договорах, які були укладені в 2020-2021 роках. Такі справи виникають виключно після того, як прокурори звертаються з позовами про визнання недійсними додаткових угод, якими погоджуються дві істотні умови - ціна та обсяг поставки такого товару як електрична енергія із застосуванням односторонньої реституції, при цьому не беручи до уваги таку істотну умову як обсяги, що визначені саме комерційним обліком; (3) визнання договору недійсним без застосування реституції з урахуванням специфіки ринку електричної енергії є єдиним способом захисту права; (4) якщо припустити, що у цій справі буде відмовлено у задоволенні касаційної скарги, то фактично буде мати місце відступу від правових висновків, що зазначені у касаційній скарзі, щодо можливості заявлення позову одночасного без застосування реституції - №904/192/22, щодо врахування специфіки ринку е/е при визначенні способу захисту права - №910/12832/21; (5) фундаментальне значення цього питання полягає в тому, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними без одночасного заявлення вимоги про застосування наслідків їх недійсності, суди попередніх інстанцій мотивують відсутністю порушеного права і ще за наявності висновку у справі №904/192/22 про можливість заявлення позову без одночасного заявлення реституційної вимоги, фактично позбавляють позивача можливості захистити свої права у правовій визначеності у відносинах з іншою стороною, або третіми особами (справа №910/14224/20), з урахуванням специфіки ринку е/е, що є недопустимим.

79. Заявник вважає, що наявна виключна правова проблема у застосуванні статті 16, 203, 216 ЦК, вирішення якої віднесено до повноважень Великої Палати Верховного Суду.

80. Проте Суд не вбачає підстав для задоволення заяви скаржника про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки воно не містить належного обґрунтування існування правової проблеми, а фактично зводиться до незгоди з висновками судів, зробленими за результатами вирішення спору у цій справі. Зазначені у заяві питання Суд вирішив під час розгляду цієї справи відповідно до повноважень суду касаційної інстанції. Зокрема Суд проаналізував висновки, зроблені Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.03.2024 у справі №904/192/22, згідно з якими у позові відмовлено не з підстав, зазначених скаржником, а з тих підстав, що повернення спірної суми коштів підприємству не відновить права держави в особі Міністерства (позивача), а в межах заявлених позовних вимог не вбачається можливості застосування судом іншого ефективного способу захисту порушених прав держави.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

81. Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК).

82. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, Суд, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Національна енергетична група" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.10.2024 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі №904/1114/24.

Розподіл судових витрат

83. З огляду на те, що Верховний Суд закриває касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Національна енергетична група", сплачений ним за подання касаційної скарги судовий збір в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В :

1. Відмовити в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна енергетична група" про передачу справи №904/1114/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна енергетична група" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.10.2024 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 у справі №904/1114/24, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді Н.М. Губенко

О.А. Кролевець