РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.12.2024Справа № 910/6814/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк»

до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації

про стягнення 107230000,00 грн,

Представники:

від позивача Шкурат О. М.

від відповідача не прибули

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду звернулося з позовом публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення 107.230.000,00 грн шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України позивач зазнав шкоди у вигляді втрати активу (майнове право вимоги позивача щодо отримання коштів від Верховної ради Автономної республіки Крим, яке виникло з облігацій).

Суд своєю ухвалою від 04.06.2024 відкрив провадження у справі № 910/6814/24, постановив розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав.

Відповідно до частиною 4 статті 122 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.

Суд зазначає, що з 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території російської федерації та діяльність дипломатичних установ російської федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022).

Також припинено доставку поштових відправлень до/з російської федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.

Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам російської федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. №100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022).

Оскільки діяльність посольства російської федерації в Україні зупинена, судом здійснювались публікації на офіційному вебсайті судової влади України про розгляд справи та призначені судові засідання по справі № 910/6814/24.

Отже, судом було вчинено всі дії з метою належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

На підставі постанови Верховної Ради Автономної Республіки Крим (далі - BP АРК) у № 377-6/11 від 18.05.2011 «Про здійснення запозичень в формі випуску облігацій внутрішньої позики Автономної Республіки Крим у 2011 році» вирішено здійснити в 2011 році запозичення в бюджет розвитку Автономної Республіки Крим шляхом випуску облігацій трьома траншами, в тому числі серія А - 133000000,00 грн, процентна ставка - не більше 14,5 % річних, строк погашення - не пізніше 31.12.2014, з метою залучення коштів на покриття дефіциту бюджету розвитку АРК в 2011 році для комплексного рішення екологічних проблем АРК в частині реалізації інноваційного екологічного проекту у сфері збирання та переробки твердих побутових відходів в м. Сімферополі та Сімферопольському районі.

14.06.2011 Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку здійснила реєстрацію випуску облігацій внутрішньої місцевої позики (серія А), який здійснюється ВР АРК на загальну суму 133000000,00 грн номінальною вартість 1000,00 грн загальною кількістю 133000 штук.

Проспект емісії облігацій внутрішньої місцевої позики ВР АРК на 2011 рік був опублікований в офіційному друкованому виданні - «Відомостях Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку» № 108 від 14.06.2011 (далі - «Проспект емісії»).

За змістом вказаного Проспекту емісії погашення облігацій здійснюється в національній валюті України - гривні - платіжним агентом (Банком); дата початку погашення облігацій серії А: 20.06.2014, дата закінчення погашення облігацій серії А: 22.06.2014. Для пред`явлення облігацій до погашення власники до 12:00 першого дня терміну погашення облігацій переказують належні їм облігації зі своїх рахунків у цінних паперах на рахунок емітента в депозитарії.

Станом на 19.06.2014 та 20.06.2014 АБ «Укргазбанк» був власником 100000 штук бездокументарних відсоткових іменних облігацій ВР АРК серії А, що підтверджується виписками про операції з цінними паперами.

Відповідно до умов Проспекту емісії 20.06.2014 Банк перерахував належні йому облігації, емітовані ВР АРК, загальною кількістю 100000 штук з особистого рахунку у цінних паперах у зберігача на рахунок ВР АРК в депозитарії, що підтверджується виписками про операції з цінними паперами.

У свою чергу, ВР АРК не виконала передбачені Проспектом емісії зобов`язання з виплати відсоткового доходу за облігаціями за 11 та 12 відсотковий період у розмірі 7230000,00 грн та з погашення номінальної вартості облігацій у сумі 100000000,00 грн.

Невиконання зобов`язань зі сторони ВР АРК зумовлено подією окупації російською федерацією з 20 лютого 2014 року Автономної Республіки Крим.

У зв`язку з невиконанням ВР АРК вищевказаних зобов`язань АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за облігаціями.

Господарський суд міста Києва ухвалив рішення від 15.09.2014 у справі №911/3144/14 про задоволення позовних вимог АБ «Укргазбанк» та стягнення з ВР АРК заборгованості у розмірі 100000000,00 грн, відсоткового доходу у розмірі 7230000,00 грн та судового збору у розмірі 73080,00 грн.

На виконання вищевказаного рішення був виданий наказ про примусове виконання рішення від 07.10.2014 № 911/3144/14.

12.11.2014 зазначений наказ був пред`явлений до виконання до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

25.11.2014 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Україні відмовлено АБ «Укргазбанк» у відкритті виконавчого провадження на підставі ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з яким, рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Впродовж 2015-2021 років АБ «Укргазбанк» неодноразово звертався із заявами до Державної казначейської служби України щодо виконання наказу про стягнення з ВР АРК заборгованості у розмірі 100000000,00 грн, відсоткового доходу у розмірі 7230000,00 грн та судового збору у розмірі 73080,00 грн, однак отримував відмови у примусовому виконанні зазначеного наказу, які мотивовані тим, що ВР АРК не перебуває на розрахунково-касовому обслуговуванні в органах Казначейства.

Згідно з відповіддю Державної казначейської служби України за №5-09-09/20410 від 06.11.2023 пред`явлений до примусового виконання дублікат наказу повернуто Банку без виконання у зв`язку з відсутністю відкритих рахунків боржника у Казначействі. Зазначений документ згідно зі штампом вхідної кореспонденції був зареєстрований АБ «Укргазбанк» за вх. № 10/52820 від 09.11.2023.

Вирішуючи спір суд виходить з такого.

14 березня 2014 року Конституційний Суд України ухвалив рішення у справі № 1-13/2014 (провадження № 2-рп/2014) за конституційними поданнями виконуючого обов`язки Президента України, Голови Верховної Ради України та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) постанови Верховної Ради Автономної Республіки Крим «Про проведення загальнокримського референдуму (справа про проведення місцевого референдуму в Автономній Республіці Крим) про визнання такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), постанови Верховної Ради Автономної Республіки Крим «Про проведення загальнокримського референдуму» від 6 березня 2014 року N1702-6/14 (якою передбачено входження до складу Російської Федерації як її суб`єкта, звернення до Президента Російської Федерації та до Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації про початок процедури входження до складу Російської Федерації як суб`єкта Російської Федерації, винесення на референдум зазначених питань).

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1, ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначаються тимчасово окупованою територією; датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014.

Відповідно до ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Відповідно до статті 31 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 56/83 від 12.12.2001 відповідальна держава зобов`язана надати повне відшкодування шкоди, завданої міжнародно-протиправним діянням. Шкода включає будь-які збитки, матеріальні та моральні, спричинені міжнародно-протиправним діянням держави.

Згідно із статтею 36 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 56/83 від 12.12.2001 «Відповідальність держав за міжнародно-протиправні діяння» держава, відповідальна за міжнародно-протиправне діяння, зобов`язана компенсувати збитки, завдані таким діянням. При цьому компенсація охоплює будь-які збитки, що обраховуються у фінансовому вираженні.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно із частиною другою статті 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна.

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства .

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його Інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Захист права власності гарантується першою статтею Додаткового протоколу до Європейської конвенції з прав людини, а відповідальність за порушення вказаного права покладається безпосередньо на державу і настає у тому випадку, коли будь-яке діяння держави має своїм прямим наслідком застосування до особи забороненого поводження.

Розглядаючи заяви про порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Європейський суд з прав людини зауважує, що поняття власності має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі й не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Так, деякі інші права та інтереси, наприклад стосовно боргів, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові права, отже, як власність для цілей цього положення (рішення у справі «Броньовський проти Польші»).

«Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті.

До майна, у вигляді правомірних очікувань, ЄСПЛ, зокрема, відносить: судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»).

Тобто, облігації - це актив, у вигляді законного обґрунтованого сподівання (очікування) щодо отримання існуючого блага (наявний об`єкт).

Майнове право вимоги Банку щодо отримання коштів від ВР АРК, яке виникло з облігацій, є активом Банку, який втрачено з вини РФ.

Щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою РФ та заподіяною Банку шкодою

Обов`язковою умовою покладення відповідальності за завдану шкоду має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданою шкодою. Підставою для відшкодування нанесеної шкоди є її спричинення внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Банк як кредитор ВР АРК правомірно очікував, що придбавши державні облігації міг би реально одержати кошти при настанні строку погашення облігацій за звичайних обставин відповідно до умов Проспекту емісії облігацій, якби право Банку не було порушене окупацією рф АР Крим.

Так, відповідно до Проспекту емісії облігацій:

Передбачено «Прогнозні показники доходів бюджету розвитку АР Крим, які будуть спрямовані на погашення основної суми боргу», зокрема, передбачено:

Надходження до бюджету розвитку в 2014 році (дати погашення за облігаціями серії «А») в сумі 403750,0 тис. грн, в т.ч.:

- за рахунок дивідендів - 3750,0 тис грн,

- від відчуження майна, що належить АР Крим, 200000, 0 тис. грн,

- від продажу земельних ділянок с/г призначення - 200000, 0 тис. грн.

Витрати бюджету розвитку в 2014 році

- зокрема погашення основної суми боргу - 133000,0 тис. грн.

Кредитний рейтинг емісії іменних відсоткових облігацій серії А загальною сумою 400 млн. грн, емітента ВР АР Крим підтверджений Рейтинговим агентством «IBІ-рейтинг», прогноз рейтинга- «стабільний» Міжнародним рейтинговим агентством «Standart SPoor's» у березні 2010 року підтверджений рейтинг АР Крим на рівні «В-/uаВВВ» , прогноз - «Стабільний».

Тобто, Банк, придбаваючи облігації, проаналізувавши фінансовий стан боржника, Прогнозні показники доходів бюджету розвитку АР Крим, які будуть спрямовані на погашення основної суми боргу, мав цілком обгрунтовані очікування, що емітентом - ВР АР Крим будуть виконані зобов`язання щодо погашення облігацій своєчасно та в повному обсязі.

Свідченням цього було те, що до окупації рф Автономної Республіки Крим, Банк своєчасно та в повному обсязі отримував процентні доходи по облігаціях протягом 2011-2014 років.

Так, Банком було отримано процентні доходи за 9 купонами (платіжні доручення про переказ коштів Міністерством фінансів Автономної Республіки Крим на користь Банку коштів за облігаціями BP АРК як оплати процентного доходу по облігаціям за 9 платежами в сумі 4807950,00 грн.

Останній платіж в оплату процентного доходу за облігаціями був здійснений 20 вересня 2013 року. Подальші платежі, у зв`язку з окупацією рф Автономної Республіки Крим не здійснювалися.

Після окупації Автономної Республіки Крим прогнозні показники доходів бюджету розвитку Автономної Республіки Крим, які мали бути спрямовані на погашення основної суми боргу відповідно до проспекту емісії облігацій, зокрема Банку, як власнику придбаних облігацій, не були виконані.

Окупація Автономної Республіки Крим рф унеможливила здійснення наповнення бюджету Автономної Республіки Крим, в тому числі за рахунок дивідендів, від відчуження майна, що належить Автономній Республіці Крим, від продажу земельних ділянок с/г призначення, як прогнозувалося відповідно до Проспекту емісії облігацій. Повноваження ВР АРК були припинені, натомість окупаційною владою був проведений референдум (Постанова Верховної Ради Автономної Республіки Крим «Про проведення загальнокримського референдуму» від 6 березня 2014 року N 1702-6/14) та обрана нова Верховна рада.

S&P знизило рейтинг Криму до дефолтного рівня «D» (https://ces.org.ua/wp-content/uDloads/2021/07/Finale-Criniea-Iosses-report-clean.pdf).

Як зазначено на сайті Інформаційного агентства «Інтерфакс Україна» (https://ua.interfax.com.ua/news/general/198762.html): «Міжнародне рейтингове агентство Standard & Poor's (S&P) знизило довгостроковий кредитний рейтинг емітента Криму з «ССС» до дефолтного рівня «D» у зв`язку з пропущеним 21 березня купонним платежем на суму 4,8 млy грн за облігаціями, випущеними на 133 млн грн.

Як зазначено в повідомленні агентства у вівторок, представники кримської влади повідомили S&P, що мають достатньо коштів для платежу і подали документи Державній казначейській службі України, проте вона платіж не здійснила.

«З огляду на пропущений платіж, ми вважаємо, що кримський уряд нині не в змозі платити за своїми борговими зобов`язаннями», - зазначає S&P.

Воно також уточнює, що знизило рейтинг Криму за національною шкалою з «uaВ-» до «D» та відкликало обидва рейтинги на прохання емітента.

Як повідомлялося, український уряд раніше заявив, що влада Криму з 17 березня порушила зв`язок Державної казначейської служби з півостровом, що унеможливило і отримання прибутків з автономії, і перерахування їй платежів із бюджету.

Рада Міністрів Автономної Республіки Крим 18 травня 2011 року ухвалила рішення про випуск облігацій серій «А» - «С» на 400 млн грн для фінансування будівництва потужностей із переробки твердих побутових відходів Сімферополя та Сімферопольського району. При цьому обсяг та умови випуску погоджено з Міністерством фінансів України.

Проте Криму вдалося розмістити лише облігації серії «А» у кількості 133 тис. пгг сумарним номінальним обсягом 133 млн грн із процентною ставкою на весь термін обігу 14,5% річних і виплатою відсотків щокварталу. Погашення облігацій заплановано в період з 20 по 22 червня 2014 року. Андерайтером випуску виступала інвесткомпанія «Драгон Капітал» (Київ).».

Таким чином, наразі, банк не може отримати очікуване погашення боргу ВР АРК, у зв`язку з здійсненням рф окупації Автономної Республіки Крим з підстав:

Відсутності в ЄДР запису про юридичну особу - Верховна рада Автономної республіки Крим, що свідчить про те, що боржник відсутній.

Неможливості здійснити примусове виконання наказу про примусове стягнення у зв`язку із тим, що боржник (ВР АРК) не має відкритих рахунків в органах Казначейства, що боржник (ВР АРК) не перемістився з території Автономної Республіки Крим та не перебуває на розрахунково-касовому обслуговуванні у органах Казначейства (5 повернень наказу про примусове виконання Державною казначейською службою без прийняття до виконання).

Достроково припинення повноважень ВР АРК та не проведення позачергових виборів щодо обрання нового складу ВР АРК, у зв`язку з окупацією Криму російською федерацією.

Загальновідомо, що за військові дії на території України відповідальна російська федерація.

Повноваження міністерства юстиції російської федерації найбільш наближенні до представництва інтересів рф в іноземних судах.

Визначення міністерства юстиції російської федерації представником є необхідним у цій справі через особливий статус держави, яка може вступати у правовідносини лише через свої компетентні органи.

Відповідно до Указу президента російської федерації від 28.05.2018 № 271 «Про внесення змін до положення про міністерство юстиції російської федерації, затвердженого Указом президента російської федерації від 13.10.2004 № 1313» пункт 1 Положення про міністерство юстиції російської федерації, затверджене Указом президента російської федерації від 13.10.2004 № 1313 «Питання міністерства юстиції російської федерації» доповнено підпунктом 5 такого змісту: « 5) функції щодо забезпечення в межах своїх повноважень представництва і захисту інтересів російської федерації в судах іноземних держав і міжнародних судових і арбітражних) органах, включаючи Європейський Суд з прав людини і Суд Євразійського економічного розвитку».

За цих обставин, міністерство юстиції російської федерації є тим компетентним органом, який уповноважений здійснювати повноваження щодо представництва і захисту інтересів рф в межах цього спору.

Водночас зазначення міністерства юстиції російської федерації чи будь-якого іншого органу рф не впливає на правильність визначення відповідача у цій справі, оскільки таким належним відповідачем залишається країна-агресор російська федерація.

У п. 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Генеральна Асамблея ООН у своїй резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» від 02 березня 2022 року засудила дії росії та визнала їх агресією проти України. Міжнародний суд ООН в Газі 16.03.2022 зобов`язав росію припинити розпочаті 24.02.2022 воєнні дії в Україні.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу; відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас, з урахуванням положень статті 11 Європейської конвенції про імунітет держав, прийнятої Радою Європи 16 травня 1972 року, та статті 12 Конвенції Організації об`єднаних націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року, (яка відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tort exсeption») та підлягає застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права, оскільки російська федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01 грудня 2006 року) судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на зазначені позивачем у цій справі підстави для позовних вимог: завдання збройними силами російської федерації шкоди позивачу, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права, а підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд у вказаній справі зробив виключення із загального правила про судовий імунітет, посилаючись на застосування так званого «деліктного винятку» (tort exсeption), згідно з яким будь-який спір, що виник на території України у громадянина України, навіть з іноземною країною, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноваженим судом.

Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави визначена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 в справі № 428/11673/19, від 22.06.2022 в справі № 311/498/20, від 12.10.2022 в справі № 463/14365/21; постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 в справі № 990/80/22.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного у сукупності, враховуючи, що цей спір стосується відшкодування шкоди, завданої суб`єкту господарювання, який створено за законодавством України, внаслідок повномасштабної військової агресії іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у цьому спорі, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді цього спору є матеріальний закон України.

Одночасно, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Аналогічна за змістом норма викладена у статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

Отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Згідно із статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Згідно із ст. 22 Цивільного кодексу України під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшення майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особа та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

У силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Тому будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приймаючи рішення, суд зобов`язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації.

Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації (вул. Житня, будинок 14, будівля 1, м. москва, російська федерація 119991) на користь публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (вул. Єреванська, 1, м. Київ, 03087, код 2369700,00 грн шкоди.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складений 27.05.2025.

Суддя С.А. Ковтун