ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

24 грудня 2024 року Справа № 918/1029/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської окружної прокуратури

на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 12.11.2024

(постановлену у м. Рівному)

у справі № 918/1029/24 (суддя Качур А.М.)

за позовом заступника керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради

до відповідачів:

1) ОСОБА_1

2) ОСОБА_2

про усунення перешкод в користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від ОСОБА_1 - не з`явився;

від ОСОБА_2 - не з`явився;

прокурор - Гіліс І.В.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Рівненської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до фізичної особи ОСОБА_1 та фізичної особи ОСОБА_2 з позовом в якому просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у праві користування Рівненській міській раді, звільнивши самовільно зайняту земельну ділянку, площею 11,71 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - приміщення, торгового приміщення площею 10,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101);

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - приміщення, торгове приміщення площею 10,8 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), із закриттям відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.09.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Левчуком Ю.С. здійснено державну реєстрація права власності за ОСОБА_1 об`єкту нерухомого майна - приміщення площею 10,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54410159).

Пізніше, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М., на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2021, зареєстрував право власності на вказане приміщення по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію № 58568173 від 04.06.2021).

Прокурор вказує, що державна реєстрація права приватної власності на приміщення по АДРЕСА_1 проведена з порушенням вимог законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, зокрема, ОСОБА_1 для державної реєстрації не подано жодних інших документів або відомостей, окрім технічного паспорту, які у сукупності відповідають вимогам Порядку реєстрації державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, та можуть бути підставою для реєстрації права власності на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам не передавалась, а Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради не реєструвалася дозвільна документація та документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту, розташованому за вказаною вище адресою.

Крім того, на підтвердження віднесення цього спору до юрисдикції господарського суду, з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України вказував, що відповідачі зареєстровані як фізичні-особи підприємці, а також, що ОСОБА_1 здійснив будівництво, а ОСОБА_2 придбав об`єкт комерційного призначення (торгове приміщення), що на думку прокурора вказує про намір використання спірного об`єкту нерухомості виключно для цілей зайняття господарською діяльністю.

Вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, існує спір між міською радою та відповідачами саме як суб`єктами господарювання і цей спір пов`язаний із самочинним будівництвом об`єкту комерційного призначення, відтак спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Посилався на правові висновки, сформовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18.

Господарський суд Рівненської області ухвалою від 12.11.2024 у справі № 918/1029/24 відмовив заступнику керівника Рівненської окружної прокуратури у відкритті провадження у справі за позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва.

Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції вказав, що спір у цій справі виник зі стверджуваних прокурором протиправних дій, а не з підприємницької діяльності, а господарське призначення самовільно збудованої будівлі, на думку суду не є достатньою підставою для віднесення цього спору до категорії господарських.

Місцевий господарський суд вказав, що прокурор не надав належного обґрунтування, що ОСОБА_1 виступав у цих правовідносинах як суб`єкт господарювання та не надав доказів використання спірної ділянки чи спірної будівлі у підприємницькій діяльності кимсь із відповідачів.

Окрім того, суд взяв до уваги, що у серпні 2021 року виконувач обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і Верховний Суд постановою від 02.10.2024 скасував рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05.12.2023 та постанову Рівненського апеляційного суду від 20.02.2024 (якими були задоволені позовні вимоги), ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту порушеного права. При цьому, така постанова Верховного Суду не містить висновків про порушення правил визначення юрисдикції спору.

Враховуючи викладене, суд виснував, що цей спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернувся заступник керівника Рівненської окружної прокуратури, у якій просить ухвалу Господарського суду Рівненської області від 12.11.2024 у справі № 918/1029/24 скасувати на направити справу для продовження розгляду суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована таким.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані як фізичні особи-підприємці.

Будучи фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1. здійснено самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1. При цьому, ТОВ "Арт Буд Проект" на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт № 3879-2020 саме на торгове приміщення площею 10,8 кв.м. В графі "призначення приміщень" в експлікації приміщень до плану на торгове приміщення, літера "А-1", що міститься у вказаному технічному паспорті, зазначено - "торгове приміщення".

Тобто, ОСОБА_1 самостійно визначив цільове призначення самочинно збудованого об`єкту саме як комерційне, зокрема як торгове приміщення.

Окрім того, як вбачається з виписки з інвентаризаційних матеріалів № 470 - огляд торгового приміщення, виготовленої ТОВ "Арт Буд Проект", яка долучена до позовної заяви, станом на 31.08.2020 торгове приміщення за адресою АДРЕСА_1 використовується ОСОБА_1.

Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновок судової будівельної експертизи № 231108/1_ЮШ від 04.12.2023, в якому експертом вказано про характеристику об`єкта експертизи - об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, експертом зазначено, що основні напрямки функціонального використання приміщень будівлі - "комерційні", можливість функціонального використання приміщень - "торгівельне, сфера послуг".

Об`єкт нерухомості, збудований ОСОБА_3. як об`єкт комерційного призначення, а тому може використовуватись виключно для здійснення підприємницької діяльності. Більше того, характеристики вказаного об`єкта, що зазначені в технічному паспорті та у виписці з інвентаризаційних матеріалів № 470, виключають можливість його використання для особистих та/або побутових потреб.

Вказаний об`єкт самочинного будівництва підлягає знесенню саме ОСОБА_1., який як і на час здійснення самочинного будівництва так і на теперішній час є фізичною особою - підприємцем.

Окрім того, ОСОБА_2 був зареєстрований як фізична особа-підприємець 29.09.2022. Запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності внесено 24.04.2023. Повторно державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 проведено 17.01.2024.

Як вбачається з договору від 04.06.2021, укладеного між ОСОБА_1. та ОСОБА_2., об`єктом купівлі-продажу є саме торгове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, при купівлі спірного майна, ОСОБА_2 був достеменно обізнаний про його комерційне призначення.

З огляду на викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, існує спір між міською радою та відповідачами саме як суб`єктами господарювання і цей спір пов`язаний із самочинним будівництвом об`єкту комерційного призначення, відтак спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Судом помилково застосовано правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі № 918/139/21, оскільки висновки у цій справі і у справі, що переглядається, а також їх фактичні обставини, надані сторонами докази, що формують зміст спірних правовідносин, є різними.

У справах № 569/17365/21 та № 918/1029/24 різні предмети та підстави спору. Окрім того, поза увагою Господарського суду Рівненської області залишилось те, що питання визначення підсудності у спірних правовідносинах не було предметом розгляду у ході перегляду рішень попередніх інстанцій у справі № 569/17365/21 Верховним Судом, постанова суду касаційної інстанції від 02.10.2024 таких висновків не містить.

Тому прокурор вважає, що оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим, вона підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Позивач та відповідачі не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу прокурора, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 24.12.2024 прокурор підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, а оскаржену ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції.

В судове засідання 24.12.2024 представники позивачів та відповідачів не з`явилися.

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що позивач та відповідачі були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать довідка про доставку електронного листа та поштова кореспонденція (а. с. 77, 79-84), а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідачів.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при постановлені ухвали норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що Заступник керівника Рівненської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до фізичної особи ОСОБА_1 та фізичної особи ОСОБА_2 з позовом в якому просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у праві користування Рівненській міській раді, звільнивши самовільно зайняту земельну ділянку, площею 11,71 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - приміщення, торгового приміщення площею 10,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101);

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - приміщення, торгове приміщення площею 10,8 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), із закриттям відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.09.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Левчуком Ю.С. здійснено державну реєстрація права власності за ОСОБА_1. об`єкту нерухомого майна - приміщення площею 10,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54410159).

Пізніше, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М., на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2021, зареєстрував право власності на вказане приміщення по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію № 58568173 від 04.06.2021).

Прокурор вказує, що державна реєстрація права приватної власності на приміщення по АДРЕСА_1 проведена з порушенням вимог законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, зокрема, ОСОБА_1. для державної реєстрації не подано жодних інших документів або відомостей, окрім технічного паспорту, які у сукупності відповідають вимогам Порядку реєстрації державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, та можуть бути підставою для реєстрації права власності на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам не передавалась, а Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради не реєструвалася дозвільна документація та документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту, розташованому за вказаною вище адресою.

Крім того, на підтвердження віднесення цього спору до юрисдикції господарського суду, з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України вказував, що відповідачі зареєстровані як фізичні-особи підприємці, а також, що ОСОБА_1 здійснив будівництво, а ОСОБА_2 придбав об`єкт комерційного призначення (торгове приміщення), що на думку прокурора вказує про намір використання спірного об`єкту нерухомості виключно для цілей зайняття господарською діяльністю.

Вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, існує спір між міською радою та відповідачами саме як суб`єктами господарювання і цей спір пов`язаний із самочинним будівництвом об`єкту комерційного призначення, відтак спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Посилався на правові висновки, сформовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18.

Як вказано вище, Господарський суд Рівненської області ухвалою від 12.11.2024 у справі №918/1029/24 відмовив заступнику керівника Рівненської окружної прокуратури у відкритті провадження у справі за позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У справі "Сокуренко і Стригун проти України" ЄСПЛ указав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі "Занд проти Австрії" ("Zand v. Austria", заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів" ("Sokurenko and Strygun v. Ukraine", заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови від 12.10.2022 у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22), від 23.11.2021 у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20) та інші).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Частина перша статті 45 ГПК України визначає, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18 за позовом міської ради до фізичної особи - підприємця наведено наступний висновок: "з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності" (п. 4.10-4.12).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 569/2749/15-ц визначено, що критеріями розмежування справ цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 910/5179/20 (п. 8.9.) вказано, що "вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України, щодо віднесення до господарських правовідносин, зокрема правовідносин, які виникають з некомерційної діяльності, спрямованої на забезпечення матеріально-технічних умов функціонування таких суб`єктів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18, пункт 4.11) визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19, пункт 74) зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15.05.2018 у справі № 911/4144/16, від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 зазначила, що справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо віднесення до цивільної або господарської юрисдикції спору за участю фізичної-особи в залежності від наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц, 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18.

Для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності ним, як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру. Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 686/19389/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17 зазначено, що наявність статусу підприємця не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10, від 05.06.2018 у справі № 522/7909/16-ц).

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 922/3204/17 вказано, що відповідно до статей 319 та 320 Цивільного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у тому числі для здійснення підприємницької діяльності. Здавання в оренду власного нерухомого майна нежитлового призначення може здійснюватися фізичними особами як у межах підприємницької діяльності, так і поза нею. Відтак, фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов`язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. Користування такою земельною ділянкою не свідчить про господарський характер відносин. Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 306/2004/15-ц.

Для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської чи підприємницької діяльності позивач мав довести суду факт здійснення фізичною особою-підприємцем певної господарської діяльності на цій земельній ділянці (виготовлення і реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг з метою отримання прибутку).

Відтак, з аналізу вказаних вище постанов Верховного Суду вбачається, що наявність статусу підприємця не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах, і фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов`язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. В свою чергу, для встановлення факту користування особою земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці.

Звертаючись до суду із цим позовом, прокурор вказував, що ОСОБА_1. здійснено будівництво, а ОСОБА_2. придбано об`єкт комерційного призначення - торгове приміщення, що свідчить про намір використання спірного об`єкту нерухомості виключно для цілей зайняття господарською діяльністю.

Поруч з цим, як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності з 19.07.2002, а ОСОБА_2 - з 17.01.2024 (а. с. 36 на звороті - 37).

В той же час, позов у цій справі заявлений до вказаних осіб, як фізичних осіб, а не суб`єктів підприємницької діяльності.

Суд першої інстанції вірно вказав, що самовільне зайняття земельної ділянки, самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці є протиправною діяльністю фізичної особи, яка може мати або не мати статус підприємця.

Однак, цей спір виник зі стверджуваних прокурором протиправних дій, а не з підприємницької діяльності відповідачів і комерційне призначення самовільно збудованої будівлі, не є достатньою підставою для віднесення цього спору до категорії господарських.

Крім того, обґрунтовуючи віднесення цього спору до юрисдикції господарського суду, прокурор в позовній заяві, серед іншого, вказував, що ОСОБА_1. здійснено будівництво, а ОСОБА_2. придбано об`єкт комерційного призначення, що свідчить про намір використання такого об`єкту для зайняття господарською діяльністю, але вказане є фактично припущенням прокурора і таке припущення не може бути покладене в основу судового рішення.

Крім того, разом із позовом, прокурором не подано жодних доказів на підтвердження використання земельної ділянки та спірного приміщення відповідачами у господарській діяльності.

Суд зауважує, що прокурор в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтвердила неподання доказів здійснення відповідачами господарської діяльності на спірній земельній ділянці та у спірному приміщенні.

Отже, прокурор не надав належного обґрунтування, що ОСОБА_1 виступав у спірних правовідносинах як суб`єкт господарювання, адже об`єкти нерухомого майна, в тому числі комерційного призначення, можуть перебувати у власності фізичних осіб які не є підприємцями. Прокурор не надав доказів використання ОСОБА_1. самовільно збудованої будівлі у його підприємницькій діяльності.

Договір купівлі-продажу спірної будівлі, який прокурор вважає нікчемним укладено відповідачами як фізичними особами, без вказівки, що вони вступають у договірні відносини як підприємці.

Також, ОСОБА_2 набув спірну будівлю на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2021, в той час як державна реєстрація статусу фізичної особи підприємця відповідача 2 відбулася через понад два роки після вчинення спірного договору - 17.01.2024.

Підсумовуючи викладене, апеляційний господарський суд відмічає, що прокурором не подано доказів використання спірної земельної ділянки та об`єкту нерухомості, який за твердженням прокурора є самочинним будівництвом, відповідачами в господарській діяльності.

Установивши відсутність доказів використання відповідачами спірного приміщення та спірної земельної ділянки у господарській діяльності, а також установивши, що спір виник внаслідок ймовірних неправомірних дій відповідачів а не їх господарської діяльності, суд вважає, що цей спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Подібний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі №918/139/21.

Доводячи віднесення цього спору до юрисдикції господарського суду, прокурор посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.07.2019 у справі №916/1261/18.

Апеляційний господарський суд бере до уваги, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; від 25.04.2018 у справі № 925/3/17; від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 ; від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц; від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц; від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц і № 522/2110/15-ц; від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Апеляційний господарський суд вказує, що в справі № 916/1261/18 міська рада звернулася до господарського суду із позовом до фізичних осіб, які є власниками функціонуючого готельного комплексу та котрі зареєстровані, як фізичні-особи-підприємці, видами діяльності котрих є діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування.

Тобто, на відміну від справи № 918/1029/24 у справі №916/1261/18 було встановлено використання майна фізичними особами у підприємницькій діяльності, а відтак справа №916/1261/18 не є подібною із справою № 918/1029/24

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що у серпні 2021 року виконувач обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і Верховний Суд постановою від 02.10.2024 скасував рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05.12.2023 та постанову Рівненського апеляційного суду від 20.02.2024 (якими були задоволені позовні вимоги), ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту порушеного права. При цьому, така постанова Верховного Суду не містить висновків про порушення правил визначення юрисдикції спору.

Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги, які визначені прокурором стосуються цивільних правовідносин, а тому підлягають до розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, ухвалу Господарського суду Рівненської області від 12.11.2024 у справі № 918/1029/24 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської окружної прокуратури - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270-271, 273, 275-282 ГПК України, Північно-західного апеляційного господарського суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської окружної прокуратури залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 12.11.2024 у справі №918/1029/24 залишити без змін.

2. Справу № 918/1029/24 надіслати Господарському суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "26" грудня 2024 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.