РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.12.2024Справа № 910/1580/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Старовойтову Є.А., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за первісним позовом Фізичної особи - підприємця Топора Костянтина Вікторовича АДРЕСА_1

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" вул. Єжи Гедройця, м. Київ, 03680

про розірвання договору

та

за зустрічним позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" вул. Єжи Гедройця, м. Київ, 03680 в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 03049, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 9

до Фізичної особи - підприємця Топора Костянтина Вікторовича АДРЕСА_2 (адреса для листування: АДРЕСА_1 )

про стягнення 492 103,74 грн.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Шабас Г.В. (в режимі відеоконференції).

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Лях Д.В., Петренко Д.В

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Топор Костянтин Вікторович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про розірвання договору оренди нерухомого майна № УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність підстав для розірвання укладеного між сторонами Договору оренди нерухомого майна № УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 року у зв`язку з неможливістю провадження позивачем господарської діяльності за адресою: м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 9, через військову агресію Російської Федерації проти України та введення воєнного стану, погіршення економічного стану орендаря, а також відсутність доступу до об`єкта оренди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через систему "Електронний суд" 14.02.2023 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 07.02.2023 надійшло клопотання/заява про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Окрім цього до клопотання додано нову редакцію позовної заяви, зокрема, в частині визначення відповідача - АТ "Українська залізниця".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/1580/23, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 29.03.2023.

Поряд із цим, через канцелярію суду 15.03.2023 від відповідача - Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшла зустрічна позовна заява б/н від 14.03.2023 року до Фізичної особи - підприємця Топора Костянтина Вікторовича про стягнення 492 103,74 грн., а саме заборгованості за Договором оренди нерухомого майна №УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 в сумі 383 190,07 грн. орендної плати, 69 548,57 грн. пені та 8364,63 грн. штрафу, а також заборгованості за Договором про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна № УОЗ/ТН-1040 від 14.02.2022 в сумі 25 864,25 грн. витрат на утримання нерухомого майна та пені в сумі 5136,22 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) посилається на неналежне виконання відповідачем за зустрічним позовом (позивачем за первісним позовом) зобов`язань за двома договорами: Договором оренди нерухомого майна №УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 в частині своєчасної сплати орендної плати, а також за Договором про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна № УОЗ/ТН-1040 від 14.02.2022 в частині своєчасного відшкодування витрат орендодавця на утримання та обслуговування майна, внаслідок чого у орендаря утворилась заборгованість, за наявності якої орендодавцем нараховані штрафні санкції за обома договорами.

У підготовчому засіданні 29.03.2023 для надання можливості відповідачу надати протокол засідання правління від 11.01.2011 №-55/19-2022 протокольною ухвалою оголошено перерву до 11.05.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 492 103,74 грн. повернуто заявнику згідно п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду від 11.04.2023 позивачем за зустрічним позовом подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої Північним апеляційним господарським судом постановою від 06.06.2023 скасовано ухвалу суду першої інстанції від 11.04.2023 у справі № 910/1580/23 про повернення зустрічної позовної заяви та матеріали справи передано до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

У підготовчому судовому засіданні 11.05.2023 у зв`язку з усним клопотанням представника позивача оголошено протокольну перерву до 15.06.2023.

У підготовчому судовому засіданні 15.06.2023 року у зв`язку з надходженням постанови Північного апеляційного господарського суду та поверненням матеріалів оскаржуваної ухвали суду від 11.04.2023 року, а також для вирішення питання зустрічної позовної заяви оголошено протокольну перерву на 20.07.2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2023 року прийнято для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/1580/23 зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи - підприємця Топора Костянтина Вікторовича про стягнення 492 103,74 грн. та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/1580/23.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 06.09.2023.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 06.09.2023 протокольною ухвалою оголошено перерву до 20.09.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2023, враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, а також предмет доказування у даній справі, зважаючи на подібність обставин та фактів у справі № 917/1212/21 з підставами даного позову та приймаючи до уваги вплив висновків Великої Палати Верховного Суду для визначення результату розгляду даної справи, а також з метою дотримання принципу єдності правозастосовчої практики, провадження у справі № 910/1580/23 зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23) та оприлюднення повного тексту постанови.

Так, 02.05.2024 до канцелярії суду від Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшло клопотання № ККЛ2-ЦОЗ-08/60 від 29.04.2024 про поновлення провадження у справі у зв`язку з оприлюдненням постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі 917/1212/21.

Також, 03.05.2024 через систему "Електронний суд" представником Фізичної особи - підприємця Топора Костянтина Вікторовича подано клопотання б/н від 03.04.2024 про поновлення провадження у справі у зв`язку з оприлюдненням 19.04.2024 у Єдиному державному реєстрі судових рішень постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі 917/1212/21. Окрім цього у вказаному клопотанні представник позивача просить суд провести судове засідання у режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2024, з урахуванням відповідних клопотань сторін поновлено провадження у справі № 910/1580/23 та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 05.06.2024, а також за заявою представника ФОП Топора К. В. постановлено проводити розгляд справи по суті у судовому засіданні 05.06.2024 в режимі відеоконференції, з використанням сервісу "Система захищеного відеоконференцзв`язку з судом".

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 05.06.2024 року, з метою надання позивачу за первісним позовом можливості ознайомлення з додатковими поясненнями та клопотанням про долучення доказів відповідача за первісним позовом, судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 11.07.2024.

Судом доведено до відома, що через систему "Електронний суд" від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшла, зокрема, 04.07.2024 року скан - копія заяви №ККЛ2-Ц03-08/100 від 04.07.2024 року про зупинення провадження у справі № 910/1580/23 до перегляду за нововиявленими обставинами постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 року у справі № 917/1212/21 та оприлюднення повного тексту постанови, з доказами надсилання іншому учаснику справи, а також через канцелярію суду 08.07.2024 року - заява №ККЛ2-Ц03-08/100 від 04.07.2024 року про зупинення провадження у справі № 910/1580/23 ідентичного змісту. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.2024 постановлено повернутися до розгляду справи № 910/1580/23 у підготовчому провадженні, продовжити підготовче засідання у цьому ж судовому засіданні, а також, враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову і предмет доказування у даній справі, зважаючи на подібність обставин та фактів у справі № 917/1212/21 з підставами даного позову та приймаючи до уваги вплив висновків розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду для вирішення спору по суті у даній справі, а також з метою дотримання принципу єдності правозастосовчої практики провадження у справі 910/1580/23 задоволено заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" та зупинено провадження у справі № 910/1580/23 до закінчення перегляду за нововиявленими обставинами постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23) та оприлюднення повного тексту постанови.

На виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2024 року у зв`язку з надходженням апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Топора Костянтина Вікторовича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.07.2024 року по справі № 910/1580/23 про зупинення провадження, матеріали справи направлені до суду апеляційної інстанції.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2024 року апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Топора Костянтина Вікторовича залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.07.2024 року по справі № 910/1580/23 - без змін.

Матеріали справи 24.10.2024 повернуто до Господарського суду міста Києва.

Поряд із цим, як встановлено судом, 08.10.2024 через систему "Електронний суд" (електронна копія паперового документа) та 10.10.2024 засобами поштового зв`язку (паперовий примірник) до суду надійшло клопотання АТ "Українська залізниця" № ККЛ2-403-08/189 від 07.10.2024 про поновлення провадження у справі, з доказами надсилання його копії на адресу іншого учасника справи, в якому заявник повідомив суд про оприлюднення в ЄДРСР Великою Палатою Верховного Суду тексту ухвали від 18.09.2024 у справі № 917/1212/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2024 поновлено провадження у справі № 910/1580/23 та підготовче засідання призначено на 05.12.2024.

Водночас, 15.11.2024 року через систему "Електронний суд" від уповноваженого представника позивача - Фізичної особи - підприємця Топора К.В. надійшла заява б/н від 15.11.2024 року про участь у судовому засіданні 05.12.2024 року та в інших судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програми EasyСon.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 задоволено заяву представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) та постановлено проводити призначене на підготовче засідання 05.12.2024 та всі наступні судові засідання у справі № 910/1580/23 в режимі відеоконференції за допомогою додатку EasyСon.

Судом доведено до відома представників сторін, що до початку судового засідання через канцелярію суду 02.12.2024 від уповноваженого представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) - АТ "Українська залізниця" надійшли пояснення № ККЛ2-Ц03-08/238 від 28.11.2024 по суті спору, з доказами їх надсилання на адресу іншої сторони, в яких АТ «Українська залізниця» зазначає, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.04.2024 року у справі № 917/1212/21, застосуванню до спірних правовідносин не підлягають, оскільки правовідносини у справах № 917/1212/21 та № 910/1580/23 за сферою правового регулювання та ключовою проблемою не є подібними через відмінність суб`єктного складу та фактичних обставин, а отже при виборі і застосуванні норм права при визначенні правового статуту майна АТ «Укрзалізниця» слід спиратися на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 917/730/22 та Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) наголошує, що у справі, стороною якої виступає АТ «Українська залізниця», підлягає застосуванню спеціальне законодавство, яке визначає правовий режим майна АТ "Українська залізниця", та вказує, що предмет спірного Договору оренди нерухомого майна № ЦОЗ/ТН-Ю18 від 20.01.2022 - орендоване приміщення, належить до майна, переданого до статутного капіталу АТ «Українська залізниця», право власності товариством на орендоване приміщення набуто з дати державної реєстрації 21.10.2015 року, відтак дія постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 22.05.2022 року «Про особливості оренди державного і комунального майна на період воєнного стану» на орендні відносини за спірним Договором № ЦОЗ/ТН-Ю18 від 20.01.2022 не розповсюджується. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2024 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, а також зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, закрито підготовче провадження у справі № 910/1580/23 та призначена справа до судового розгляду по суті на 12.12.2024 року.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 12.12.2024 року протокольною ухвалою оголошено перерву до 17.12.2024 року.

Будь - яких інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час розгляду справи по суті 17.12.2024 року суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У судові засідання з розгляду справи по суті 12.12.2024 року та 17.12.2024 року з`явились представники відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) брав участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті 12.12.2024 року та 17.12.2024 року представник позивача за первісним позовом підтримав первісні позовні вимоги та просив задовольнити первісний позов, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представники відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) в судових засіданнях з розгляду справи по суті 12.12.2024 року та 17.12.2024 року просили відмовити в задоволенні первісного позову, а також підтримали зустрічні позовні вимоги та просили задовольнити зустрічний позов.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 17.12.2024 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, укладений за результатами проведення аукціону на сайті публічних закупівель Рrozorro за посиланням: http://рrozorro.sale/auction/UA-РS-2021-12-14-000038-3, 20 січня 2022 року між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (орендодавець за договором, відповідач за зустрічним позовом (позивач за зустрічним позовом) та Фізичною особою - підприємцем Топором Костянтином Вікторовичем (орендар за договором, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) укладено Договір оренди нерухомого майна № ЦОЗ/ТН-Ю18 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого на умовах та в порядку, визначених цим договором, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 60,5 кв. м, а саме: частина нежитлового приміщення 1-го поверху дев`ятиповерхового терапевтичного корпусу (Літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2, яке знаходиться за адресою: проспект Повітрофлотський, 9, загальною площею 14 113,5 кв.м (далі - майно), в тому числі коефіцієнт загальних площ 0,43% згідно з планом за поверхами, з викопіюванням з поверхового плану, відповідно до Акта приймання-передачі майна, що складає невід`ємну частину цього Договору.

Розділами 1-14 Договору сторони узгодили предмет договору, умови передачі та повернення орендованого майна, ціну договору, порядок оплати та відшкодування витрат орендодавця, гарантійний платіж, використання амортизаційних відрахувань, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, форс мажорні обставини, строк дії та умови внесення змін, розірвання договору, антикорупційне застереження, особливі умови, прикінцеві положення тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Як визначено пунктом 11.1 Договору цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін (за наявності) і діє до 15 січня 2025 року, та в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Вказаний Договір підписаний представниками орендаря та орендодавця і скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

При цьому, за умовами п. 13.5 Договору сторони домовились, що на їх відносини не поширюються норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в статті 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

За висновками суду, при укладенні Договору оренди сторони узгодили істотні умови договору, в тому числі щодо об`єкту оренди, його вартості, розміру орендної плати, порядок передачі та повернення майна, відповідальність сторін та строк дії договору тощо, що підтверджується також матеріалами справи та представником позивача в судовому засіданні.

Відповідно до п.1.4 Договору вартість майна відповідно до довідки про балансову вартість станом на 01 грудня 2021 року становить 151 247,21 грн.

Згідно п. 1.3 Договору майно надається орендарю для його використання за цільовим призначенням - розміщення кабінету комп`ютерної томографії.

Використання майна для цілей, не зазначених у пункті 1.3. цього Договору - визнається користуванням Майном всупереч цільовому призначенню (п. 1.5 Договору).

Відповідно до статті 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

За умовами пункту 2.1 Договору передача орендареві майна в строкове платне користування здійснюється на підставі Акта приймання-передачі майна від орендодавця до орендаря, складеного згідно з формою, що є невід`ємною частиною цього Договору (Додаток 1). Майно вважається переданим орендодавцем орендарю з дати підписання уповноваженими

Факт отримання в оренду позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) не заперечувався.

За таких обставин, суд доходить висновку, що орендодавцем було належним чином виконано свій обов`язок з передачі в оренду ФОП Топору К.В. нерухомого майна, загальною площею 60,5 кв.м, яке розташоване за адресою: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 9, частини приміщень: частину нежитлового приміщення 1-го поверху дев`ятиповерхового терапевтичного корпусу (Літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця», на підставі Договору, а позивачем за первісним позовом прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь - яких зауважень.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до пункту 3.1 Договору розмір орендної плати визначається за результатами електронних торгів (аукціону) і становить за перший базовий місяць грудень 2021 року користування за 1 кв.м майна 389,42 грн., крім того ПДВ - 77,88 грн., а всього разом з ПДВ - 467,30 грн.

Згідно п. 3.2 Договору загальний розмір орендної плати за перший базовий місяць грудень 2021 року користування майном становить 23 560,00 грн., крім того ПДВ - 4 712,00 грн., а всього разом з ПДВ - 28 272,00 грн. (далі - орендна плата). У разі підписання сторонами Акта приймання-передачі майна від орендодавця до орендаря у місяці, що не є місяцем проведення аукціону, розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць, визначений у пункті 3.1. Договору, на індекс інфляції за місяць, що передує місяцю підписання та за місяць підписання сторонами Акта приймання-передачі майна від орендодавця до орендаря. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Сторони погодили, що для розрахунків приймається індекс інфляції розрахований Державною службою статистики України, та опублікований на офіційному ресурсі htttps://index.minfin.com.ua/economy/inflation.

За умовами п. 3.3 Договору орендна плата нараховується починаючи з дати передачі майна за Актом приймання-передачі майна від орендодавця до орендаря та сплачується орендарем щомісяця, шляхом перерахування у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця до 20 числа поточного місяця, за попередній місяць, за який здійснюється розрахунок.

Не виставлення рахунку Орендодавцем не звільняє Орендаря від сплати Орендної плати за Договором.

Відповідно до п. 3.5 Договору у разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Нарахування орендної плати здійснюється за весь час фактичного користування майном (п. 3.6 Договору).

У відповідності до п. 3.9 Договору у разі припинення (розірвання) цього Договору орендар сплачує орендну плату до дати фактичного повернення майна від орендаря до орендодавця за Актом приймання - передачі майна від орендаря до орендодавця включно. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє орендаря від виконання перед орендодавцем всіх грошових зобов`язань за цим Договором, враховуючи і відповідальність за порушення умов Договору.

Окрім цього, як погоджено сторонами в п. 4.1 Договору, орендар зобов`язаний перерахувати на рахунок орендодавця гарантійний платіж в розмірі подвійної базової орендної плати, що у сумі становить 47120,00 грн. без ПДВ, ПДВ 9424,00 грн., разом включно з ПДВ - 56 544,00 грн. (далі - гарантійний платіж) протягом 10 (десяти) банківських днів з дати укладення цього Договору, але у будь-якому разі не пізніше дня підписання сторонами Акта приймання-передачі майна від орендодавця до орендаря.

Відповідно до п. 4.3 Договору у разі повного та належного виконання орендарем усіх грошових зобов`язань за цим Договором за наявності у орендодавця гарантійного платежу, а також у разі дострокового розірвання Договору з ініціативи орендодавця, гарантійний платіж зараховується у якості плати за останні два місяці оренди.

Згідно п. 4.4 Договору у разі дострокового розірвання (припинення) Договору з ініціативи орендаря гарантійний платіж залишається у орендодавця (не повертається орендареві) та не зараховується як орендна плата за останні два місяці оренди.

У відповідності до п. 4.5 Договору у разі невиконання або неналежного виконання орендарем своїх зобов`язань за цим Договором, орендодавець має право здійснювати погашення грошової заборгованості орендаря по цьому Договору та нарахованих штрафних санкцій з суми гарантійного платежу з обов`язковим поновленням/поповненням орендарем гарантійного платежу до розміру, встановленого у пунктах 4.1, 4.2 цього Договору.

Доказів узгодження сторонами іншого порядку та строку сплати орендної плати та гарантійного платежу за Договором матеріали справи не містять.

Згідно п. 6.2.3 Договору орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі, передбачені Договором.

Позивачем за первісним позовом зазначено в позовній заяві та відповідачем за первісним позовом не заперечувалось, що орендарем на виконання п. 4.1 Договору платіжним дорученням № 200 від 12.07.2022 року сплачено на рахунок орендодавця гарантійний платіж в розмірі 56 544,00 грн.

Окрім цього, як визначено умовам п. 3.4 Договору, орендна плата не включає вартість комунальних послуг (послуг з електропостачання, теплопостачання, газопостачання, водопостачання та водовід ведення), експлуатаційних та інших витрат, що безпосередньо пов`язані з майном. Відшкодовування вартості комунальних послуг (послуг з електропостачання, теплопостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення), експлуатаційних та інших витрат, що безпосередньо пов`язані з Майном, відшкодування земельного податку здійснюється орендарем орендодавцю щомісячно на підставі окремого підписаного сторонами договору про відшкодування витрат на утримання майна та надання комунальних послуг. Договір про відшкодування витрат на утримання майна та надання комунальних послуг орендарем та орендодавцем укладається протягом 5 робочих днів з дня підписання сторонами Акта приймання-передачі майна від орендодавця до орендаря.

Згідно п. 6.2.11 Договору орендар зобов`язаний у визначені цим Договором строки укласти з орендодавцем договір про відшкодування витрат на утримання майна та надання комунальних послуг, пропорційно орендованій площі, та відшкодовувати орендодавцю на підставі цього Договору витрати на утримання прибудинкової території витрати за користування земельною ділянкою, комунальні платежі тощо.

Як встановлено судом, на виконання зазначених пунктів Договору 14 лютого 2022 року між ФОП Топором К.В. (відповідач за зустрічним позовом, орендар за договором) та Філією «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» (орендодавець за договором, позивач за зустрічним позовом) було укладено Договір про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна № ЦОЗ/ТН-1040 (далі - Договір про відшкодування), згідно п.1.1 якого орендодавець забезпечує утримання та обслуговування об`єкта нерухомого майна, а саме: частина нежитлового приміщення 1-го поверху дев`ятиповерхового терапевтичного корпусу (Літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 Філії ЦОЗ, розташоване у м. Київ, проспект Повітрофлотський, 9 (далі - Будівля), а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах щодо обслуговування та утримання будівлі шляхом їх відшкодування орендодавцю пропорційно до займаної площі.

Згідно п. 1.3 Договору про відшкодування перелік та розрахунок розміру витрат з оплати комунальних послуг та інших витрат Балансоутримувача, які підлягають відшкодуванню Орендарем, встановлюється додатком до Договору на відшкодування.

Пунктами 2.2.3, 2.2.4 Договору про відшкодування визначено, що орендар зобов`язується визнавати розміри плати в рахунок відшкодування витрат на утримання та обслуговування приміщення згідно розрахунків орендодавця та відповідно до виставлених рахунків, не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, вносити плату на рахунок орендодавця будівлі.

Відповідно до п. 3.1.2 Договору про відшкодування орендодавець має право стягнути в установленому порядку прострочену заборгованість по платежах, що наведені в п. 2.2.3 Договору про відшкодування.

Зокрема, розділом 4 Договору про відшкодування визначено порядок розрахунків між сторонами, а саме:

- п. 4.1. Розмір сум, що підлягають оплаті орендарем в рахунок відшкодування витрат орендодавця на утримання та обслуговування будівлі/приміщення, визначається пропорційно відношення площі орендованого приміщення до загальної площі будівлі, визначених згідно цього Договору;

- п. 4.2. Розмір сум, що підлягають оплаті орендарем відшкодування, визначаються виходячи з сум платежів, виставлених згідно рахунків обслуговуючих підприємств, декларацій про сплату податку тощо, та зазначаються балансоутримувачем у відповідних рахунках;

- п. 4.3. Орендар проводить оплату рахунків у строк до 20 числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених рахунків.

Доказів узгодження сторонами іншого порядку та строку відшкодування комунальних витрат за Договором оренди матеріали справи не містять.

Згідно п.6.1 Договору про відшкодування цей договір укладено на період дії Договору оренди нерухомого майна від 20.01.2022 року № ЦОЗ/ТН-1018, а саме з 14.02.2022 року до 15.01.2025 року. Строк дії Договору може бути продовжено сторонами в разі продовження строку дії договору оренди на відповідний період додатковою угодою сторін.

Вказаний Договір про відшкодування підписаний орендарем особисто та представниками орендодавця та засвідчений печатками сторін.

Також в Додатку № 1 до Договору про відшкодування встановлено перелік платежів за обслуговування та утримання приміщення, а саме: за опалення, водопостачання та водовідведення, електроенергію, вивіз сміття, податок на землю та податок на майно - згідно з розрахунком щомісячно.

При цьому, в первісній позовній заяві ФОП Топор К.В. зазначає, що після підписання Договору йому стало відомо, що в приміщенні, яке він орендує, знаходиться комп`ютерний томограф Сt/е, виробництва компанії General Electric, SN 45542НМ8, 2002 року, який було необхідно демонтувати перед початком монтажу іншого комп`ютерного томографу, у зв`язку з чим для здійснення всіх необхідних дій з демонтажу позивач як замовник уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Статус Медексперт Інжиніринг» як виконавцем договір на виконання робіт №03/У-02/22 від 04.02.2022 року та на підтвердження фактичного виконання робіт за вказаним договором позивачем за первісним позовом надано акт №13 від 23.02.2022 року на суму 20000,00 грн., підписаний виконавцем та замовником, який був оплачений ФОП Топором К.В. платіжним дорученням №128 від 23.02.2022 року на суму 20000,00 грн.

Також ФОП Топором К.В. було проведено монтаж комп`ютерного томографу, який він збирався використовувати у власній роботі - а саме було змонтовано комп`ютерний томограф Аquilion 64 зрізовий ТSХ 101А б/в рік виробництва - 2005, який був орендований позивачем за первісним позовом на підставі договору оренди №070222-01 від 07.02.2022 року, укладеного між ФОП Топором К.В. як орендарем та Товариством з обмеженою відповідальністю «АСИСТ МЕДІКАЛ» як орендодавцем.

Позивач за первісним позовом зазначає, що у зв`язку із введенням в Україні з 24.02.2022 року воєнного стану через військову агресію російської федерації ФОП Топор К.В. не зміг використовувати частину приміщення, що ним орендувалося за Договором, та не мав певний час доступу до приміщення у зв`язку із проведенням бойових дій на території м. Києва та Київської області, отже був змушений виїхати в с. Озерне, вул. Шевченка, буд. 9 Ізмаїльського району Одеської області, де проживає і по теперішній час (на момент звернення до суду з первісною позовною заявою), що підтверджується актом про встановлення фактичного місця проживання від 30.11.2022 року, наданим позивачем за первісним позовом.

Окрім цього, наказом №25/02 від 25 лютого 2022 року ФОП Топор К.В. тимчасово призупинив ведення господарської діяльності (кабінет комп`ютерної томографії) в частині нежитлового приміщення терапевтичного корпусу (літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті №2 філії «ЦОЗ» АТ «Укрзалізниця» на 1 поверсі загальною площею 60,5 кв.м за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський, 9, до припинення воєнного стану або до наказу ФОП Топора К.В. про відновлення такої діяльності, та, як зазначено в первісній позовній заяві, орендар виїхав з м. Києва до м. Одеси, де фактично і проживав за адресою: АДРЕСА_5, з 25.02.2022 року.

Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем за первісним позовом, листом № 28/02 від 28.02.2022 року ФОП Топор К.В. звернувся до В.о. директора філії «ЦОЗ» АТ «Укрзалізниця», в якому посилаючись на введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022 року, листа Торгово-промислової палати від 28.02.2022 року щодо підтвердження форс-мажорної обставини - військової агресії російської федерації проти України та введення в Україні у зв`язку із цим воєнного стану, а також ч.6 ст. 762 ЦК України просив орендодавця звільнити його від сплати орендної плати на період дії в Україні воєнного стану. Зазначений лист із доданою до нього додатковою угодою №1 від 25.02.2022 року до Договору про призупинення дії на період воєнного стану в Україні розділу 3 та розділу 4 Договору був надісланий на поштову адресу філії, що підтверджується експрес-накладною №4332 від 15.06.2022 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

Також позивач за первісним позовом звертався до відповідача за первісним позовом 16.03.2022 року з листом, в якому повідомляв про неможливість виконання зобов`язання зі сплати орендної плати у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року, та його продовженням.

Наказом від 01.05.2022 року орендар відновив здійснення господарської діяльності за вказаною адресою для проведення у орендованому приміщенні ремонтних робіт та в подальшому звернувся до Філії ЦОЗ з листом від 27.06.2022 року № 27/06, який, як зазначено у відзиві на первісну позовну заяву, орендодавцем отримано 06.07.2022 року щодо дострокового припинення Договору з 29.07.2022 року на підставі п. 11.5.1 Договору (за взаємною згодою сторін) у зв`язку з неможливістю позивачем проводити господарську діяльність в орендованому приміщенні через складну економічну ситуацію, спричинену військовими діями. Факт надсилання листа підтверджується копією фіскального чеку від 28.06.2022 року.

Згідно наявного в матеріалах справи Акту приймання - передачі ключів від приміщення від 05.08.2022 року, підписаного ФОП Топором К.В., представником за довіреністю Мірча М.В., а також інженером технічної служби ККЛ ЗТ № 2, заступником директора філії «ЦОЗ» АТ «Українська залізниця» з технічних питань, медичним директором філії «ЦОЗ» АТ «Українська залізниця», орендар передав ключі у кількості 8 одиниць від орендованого за Договором приміщення.

Філією ЦОЗ 08 серпня 2022 року було отримано від орендаря лист-звернення від 05.08.2022 року № 05/08 з проханням призначити робочу зустріч із уповноваженими представниками орендодавця за Договором з метою засвідчення факту передачі ключів від приміщення, а також надати, зокрема, інформацію щодо не зазначення відомостей про лот - частини приміщення, що передавалося в оренду за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський, 9, інформації про знаходження в ньому комп`ютерного томографу Сt/е серійний номер №45542НМ8.

В свою чергу, Філією ЦОЗ листом від 15.08.2022 року № Ц03-06/164 було надано відповідь орендарю на його звернення № 2706/ від 27.06.2022 року щодо дострокового припинення Договору, де з посиланням на норми чинного законодавства України, судову практику та пункти Договору було зазначено про відсутність підстав для дострокового припинення Договору і запропоновано провести 18.08.2022 року зустріч уповноважених представників орендаря і орендодавця для обговорення і вирішення питання стосовно дострокового припинення Договору.

Наразі, як зазначено у відзиві на первісну позовну заяву, за пропозицією позивача зустріч було перенесено на 30.08.2022 року, проте під час останньої сторони не дійшли до взаємної згоди по спірним питанням щодо розірвання спірного Договору.

Листом від 02.09.2022 року № 02/09, який Філією ЦОЗ отримано 05.09.2022 року, позивач звернувся до Філії ЦОЗ щодо неможливості здійснити оплату орендної плати у зв`язку із ситуацією в країні, економічним становищем та складним майновим станом, зокрема, не здійсненням орендарем господарської діяльності в орендованому приміщенні, у відповідь на який Філією ЦОЗ листом від 23.09.2022 № ЦОЗ-Об/193 було повідомлено орендаря, що вирішення питання про розірвання Договору за згодою сторін і підписання у зв`язку з цим акту приймання-передачі приміщення та додаткової угоди буде можливим лише після сплати орендарем заборгованості з орендної плати і відшкодування комунальних витрат, розмір якої станом на 05.08.2022 року складав 209 321,81 грн., в т. ч. 183 469,36 грн. з орендної плати та 25 852,45 грн. з відшкодування комунальних витрат.

Таким чином, посилаючись на наявність підстав для розірвання укладеного між сторонами Договору оренди нерухомого майна № УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 у зв`язку з неможливістю провадження позивачем за первісним позовом господарської діяльності за адресою: м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 9, через військову агресію російської федерації проти України та введення воєнного стану, погіршення економічного стану орендаря, а також відсутність доступу до об`єкта оренди, а також у зв`язку з недосягненням сторонами згоди щодо розірвання Договору, позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовною заявою про розірвання Договору на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 652 ЦК України.

При цьому, позивач за первісним позовом наголошує, що спірний Договір був укладений між сторонами 20.01.2022 року та акт приймання - передачі майна був підписаний 07.02.2022 року, тобто до введення в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року, в момент укладення Договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане, орендар не в силах усунути зміну таких обставин та позивач очікував займатися господарською діяльністю з розміщення кабінету комп`ютерної томографії в орендованому приміщенні, з попереднім приведенням орендованого приміщення у відповідність до вимог чинного законодавства, та отримувати відповідний дохід. Однак, як зазначає позивач за первісним позовом, у зв`язку зі зміною обставин доступ до орендованого приміщення був обмежений, орендар був змушений виїхати до Одеської області та створення належних умов роботи ускладнилося, в тому числі у зв`язку із існуванням ризику для життя і здоров`я людей, веденням бойових дій на території України, в тому числі і в Київській області та м. Києві, що в цілому унеможливило провадження господарської діяльності в орендованих приміщеннях, в той час як позивач за первісним позовом як орендар не несе ризик такої зміни обставин.

В свою чергу, як зазначає позивач за зустрічним позовом у зустрічній позовній заяві, відповідач за зустрічним позовом договірні зобов`язання в частині здійснення платежів з орендної плати та відшкодування витрат на утримання орендованого майна виконував неналежним чином.

Як зазначено позивачем за зустрічним позовом в зустрічній позовній заяві, відповідач за зустрічним позовом у визначені Договором строки сплату орендної плати та Договором про відшкодування компенсацію витрат позивача на комунальні послуги не здійснив, у зв`язку з чим станом на дату звернення позивача за зустрічним позовом до суду за відповідачем за зустрічним позовом - ФОП Топором К.В. обліковується прострочена заборгованість у сумі 383 190,00 грн. зі сплати орендної плати за лютий 2022 року - січень 2023 року та 25 864,25 грн. відшкодування витрат на утримання майна за період березень 2022 року - січень 2023 року.

Суд звертає увагу, що відповідно до Цивільного кодексу України договір найму (оренди) не є договором про надання послуг, тож як наслідок, за висновками суду, зважаючи на специфіку правовідносин, незмінність об`єкту оренди, періодичність оплати та розмір відповідних платежів, визначених виключно умовами Договору, відсутня необхідність щомісячного засвідчення актом наданих послуг, позаяк умовами п. 3.3 Договору оренди передбачена оплата орендної плати до 20 числа поточного місяця за попередній, за який здійснюється розрахунок, та не виставлення рахунку не звільняє орендаря від оплати.

Отже, чинне законодавство про оренду не вимагає щомісячного підтвердження факту користування майном актами надання послуг, які притаманні здебільшого договорам підряду та/або договорам про надання послуг (ст.ст. 882, 901 Цивільного кодексу України), проте за власною ініціативою позивачем за зустрічним позовом підтвердження факту користування об`єктом оренди здійснювалось шляхом складання актів надання послуг.

Так, за спірний період орендодавцем було нараховано орендну плату в розмірі 393 190,07 грн. та складені відповідні акти надання послуг, а саме: № 53 від 16.03.2022 року на суму 22 213,72 грн., № 71 від 13.04.2022 року на суму 29 544,24 грн., № 96 від 13.05.2022 року на суму 30 460,12 грн., № 251 від 29.08.2022 року на суму 96012,89 грн., № 310 від 12.09.2022 року на суму 32 835,31 грн., № 373 від 11.10.2022 року на суму 33 459,19 грн., № 455 від 17.11.2022 року на суму 34 295,66 грн., № 515 від 20.12.2022 року на суму 34 535,74 грн., № 17 від 18.01.2023 року на суму 34 777,49 грн., № 47 від 20.02.2023 року на суму 35 055,71 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Також на виконання Договору про відшкодування орендодавцем було нараховане відшкодування вартості комунальних послуг в розмірі 25 864,25 грн. та складені відповідні акти надання послуг за спірний період, а саме: № 72 від 13.04.2022 року на суму 25 195,31 грн., № 97 від 13.05.2022 року на суму 129,88 грн., № 252 від 29.08.2022 року на суму 528,88 грн., № 311 від 12.09.2022 року на суму 1,78 грн., № 374 від 11.10.2022 року на суму 1,78 грн., № 446 від 17.11.2022 року на суму 1,78 грн., № 516 від 20.12.2022 року на суму 1,78 грн., № 18 від 18.01.2023 року на суму 1,78 грн., № 48 від 20.02.2023 року на суму 1,88 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено за матеріалами справи та зазначено позивачем за зустрічним позовом, що вищезазначені акти надання послуг разом з рахунками були направлені орендарю на адресу: м. Одеса, вул. Педагогічна, 16, корп. А, кв. 64, що підтверджується копіями відповідних описів вкладення в цінні листи та накладних від 05.09.2022 року, від 19.09.2022 року, від 12.10.2022 року, від 22.11.2022 року, від 22.12.2022 року, від 22.01.2023 року, від 21.02.2023 року.

Проте, зазначені акти надання послуг не були підписані орендарем - ФОП Топором К.В. та повернуті орендодавцеві.

Зокрема, факт отримання вказаних рахунків та актів надання послуг за вказаний період орендарем не заперечувався, та оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення ФОП Топора К.В. до орендодавця з питань неотримання рахунків на сплату орендної плати та відшкодування витрат на комунальні послуги згідно умов Договору та Договору про відшкодування, можливість посилання на відсутність (неодержання) рахунків та актів як на підставу невиконання зобов`язань зі своєчасної та повної їх оплати у відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним позовом) відсутня.

В свою чергу, доказів опротестування виставлених орендодавцем за період лютий 2022 року - січень 2023 року рахунків та актів наданих послуг до суду не надходило, будь-які заперечення з боку орендаря щодо повного та належного виконання орендодавцем умов Договору в частині надання в оренду нежитлового приміщення та забезпечення утримання останнього на час розгляду справи відсутні.

Факт понесення та обсяг комунальних витрат позивача за зустрічним позовом з утримання орендованого майна відповідачем також не заперечувався.

За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем за зустрічним позовом виконано прийняті на себе зобов`язання з надання в оренду частини нежитлового приміщення площею 60,5 кв.м за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський, 9, згідно умов Договору в період лютий 2022 року - січень 2023 року та забезпечення його комунальними послугами в період лютий 2022 року - січень 2023 року у відповідності до умов Договору та Договору про відшкодування в обсягах, зазначених в актах у загальній сумі 383 190,00 грн. оренди та 25 864,25 грн. комунальних витрат, а відповідачем за зустрічним позовом, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Поряд із цим суд зазначає, що укладення між сторонами Договору оренди було спрямоване на отримання відповідачем за зустрічним позовом права на користування нежитловим приміщенням, що, в свою чергу, породжує обов`язок орендаря сплачувати плату за користування орендованим нерухомим майном, а також понесені орендодавцем на утримання майна комунальні та експлуатаційні витрати.

Проте, як зазначено у зустрічній позовній заяві, відповідач за зустрічним позовом у визначені Договором оренди та Договором про відшкодування строки сплату орендної плати в сумі 383 190,00 грн. та компенсацію комунальних витрат в сумі 25 864,25 грн. не здійснив, у зв`язку з чим станом на 14.03.2023 року за відповідачем за зустрічним позовом - Фізичною особою - підприємцем Топором Костянтином Вікторовичем обліковується прострочена заборгованість у вказаних сумах.

Зобов`язанням, згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до положень частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З метою досудового врегулювання спору та оскільки орендарем не здійснювалась сплата орендної плати та відшкодування комунальних витрат, орендодавець - Філія «ЦОЗ» АТ «Українська залізниця» звертався до ФОП Топора К.В. листами № 01-08/184/3 від 07.10.2022 року та № 01-08/232 від 28.12.2022 року з повідомленням про наявність заборгованості з оренди та відшкодування комунальних витрат та проханням погасити існуючу заборгованість, факт надсилання яких підтверджується копіями опису вкладення від 26.10.2022 року та накладної № 162 від 26.10.2022 року, копією конверту від 29.12.2022 року (відправлення № 320).

Проте, зазначені вимоги залишені відповідачем за зустрічним позовом без задоволення.

Таким чином, як зазначено позивачем за зустрічним позовом в зустрічній позовній заяві, відповідач за зустрічним позовом свої зобов`язання щодо здійснення орендних платежів за оренду нерухомого майна на загальну суму 383 190,00 грн. та відшкодування комунальних послуг на загальну суму 25 864,25 грн. у встановлений строк всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору оренди та Договору про відшкодування не виконав, в результаті чого у відповідача за зустрічним позовом утворилась прострочена заборгованість перед позивачем за зустрічним позовом (орендодавцем) за наведеними Договорами у зазначеному вище розмірі, які останній просив суд стягнути в зустрічній позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна № УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 року, Договору про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна № УОЗ/ТН-1040 від 14.02.2022 та/або їх окремих положень суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даних Договорів на час їх підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, у відзиві на зустрічну позовну заяву відповідач за зустрічним позовом - ФОП Топор К.В. заперечуючи проти заявлених орендодавцем вимог акцентує увагу на тому, що орендар фактично користувався орендованим майном лише з 07.02.2022 року по 23.02.2022 року та з 01.05.2022 року по 05.08.2022 року, відтак не зобов`язаний здійснювати сплату орендної плати за інші періоди, які вказані у зустрічній позовній заяві АТ «Українська залізниця», враховуючи дату укладення спірного Договору та підписання акту приймання - передачі майна в оренду 07.02.2022 року, а також приймаючи до уваги введення з 24 лютого 2022 року з 05:30 години в Україні воєнного стану у зв`язку із збройною агресією російської федерації Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України №2102-ІХ, який триває і на теперішній час, та віднесення всієї території м. Києва з 24.02.2022 по 30.04.2022 до території активних бойових дій відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», із змінами та доповненнями.

Вказані вище обставини, на які відповідач за зустрічним позовом посилається в заперечення проти зустрічних позовних вимог, також викладені у наданому позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) 03.07.2023 року висновку Харківської торгово-промислової палати № 562/63.01-6 від 30.06.2023 року щодо обставин, які ускладнюють своєчасне виконання зобов`язань за Договором оренди нерухомого майна від 20.01.2022 року № ЦОЗ/ТН-1018, згідно якого Харківська ТПП вважає, що для ФОП Топора К.В. відбулась істотна зміна обставин (ускладнення), що знаходилась поза контролем сторін та яка об`єктивно ускладнює виконання зобов`язань в частині використання майна та оплати за орендоване майно за Договором оренди нерухомого майна від 20.01.2022 року № ЦОЗ/ТН-1018, укладеним з Акціонерним товариством «Українська залізниця». Як зазначено в висновку Харківської ТПП, у зв`язку з настанням істотної зміни обставин згідно ч.ч.1, 2 ст. 652 ЦК України ФОП Топор К.В. має підстави та право ініціювати розірвання Договору оренди нерухомого майна від 20.01.2022 року № ЦОЗ/ТН-1018.

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відтак, укладення між сторонами Договору оренди та Договору про відшкодування було спрямоване на отримання відповідачем за зустрічним позовом права на користування нежитловим приміщенням площею 60,5 кв.м, що, в свою чергу, породжує обов`язок орендаря сплачувати плату за користування орендованим нерухомим майном, а також понесені орендодавцем на утримання майна комунальні витрати.

Разом з цим, відповідно до частини 4 статті 14 Цивільного кодексу України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) визначальною умовою є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за це, мають бути доведені. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.08.2019 року у справі № 914/2264/17, від 27.02.2024 у справі № 916/599/23.

При цьому, незалежними від волі орендаря обставинами є, зокрема, незаконне захоплення майна іншою особою, неповідомлення орендодавцем орендаря про права третіх осіб на майно (наприклад, право застави, при реалізації якого може накладатися арешт на майно, що унеможливлює доступ орендаря до нього), аварійний чи незадовільний технічний стан майна, правомірне зайняття приміщення третьою особою на підставі договору оренди, раніше укладеного з орендодавцем. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 905/1601/17.

Отже, закон не містить переліку обставин, які звільняють наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі обставини одночасно позбавляють орендаря можливості користуватись об`єктом оренди і він не відповідає за це.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі наведеної правової норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі № 910/7495/16, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 910/14244/20.

Як встановлено судом згідно наявного в матеріалах справи Витягу № 28629978 про державну реєстрацію прав від 11.01.2011 року, виданого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», передане ФОП Топору К.В. за спірним Договором оренди нерухоме майно у складі об`єкта нерухомого майна "Дорожня клінічна лікарня №2 ст. Київ ДТГО "Південно-Західна залізниця", а саме: поліклініка (літ.А) - заг.пл. 4474,4 кв.м., центр здоров"я жінки (літ. Б) - заг.пл. 462,4 кв.м., терапевтичний корпус (літ.В) - заг.пл. 11110,5 кв.м., патологоанатомічний корпус (літ.Г) - заг.пл. 299,3 кв.м., ТП-3314 (літ.Д) - заг.пл. 27,1 кв.м., стерилізаційна (літ.Е) - заг.пл. 15,0 кв.м., киснева станція (літ.Ж) - заг.пл. 127,1 кв.м., ТП-5150 (літ.З) - заг.пл. 65,0 кв.м., тепловий пункт (літ.И) - заг.пл. 41,0 кв.м., харчоблок (літ.К) - заг.пл. 398,8 кв.м., господарчий корпус (літ.Л) - заг.пл. 241,6 кв.м., господарчий корпус (літ.М) - заг. пл. 76,9 кв.м., хірургічний корпус (літ.Н) - заг.пл. 4265,5 кв.м., будинок охорони (літ.О) - заг.пл. 25,9 кв.м., гараж (літ.П) - заг.пл. 186,3 кв.м., гараж (літ.Р) - заг.пл.100,5 кв.м., гараж (літ.С) - заг.пл. 59,2 кв.м, за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 9, номер запису 1322-з в книзі 30з-210, перебувало у державній власності, власником значиться Держава Україна в особі Міністерства транспорту та зв`язку України.

Відповідно до Статуту Акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1094, постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938), АТ «Українська залізниця» є юридичною особою приватного права, 100 відсотків акцій Товариства закріплюються в державній власності (п. 2 Статуту).

Згідно п. 31 Статуту майно товариства складається з основних фондів, обігових коштів, майнових прав, зокрема права господарського відання майном, переданим товариству на праві господарського відання, та права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, акцій (часток) у статутному (складеному) капіталі господарських товариств, цінних паперів, а також інших активів, відображених у самостійному балансі товариства.

У відповідності до п. 35 Статуту Товариство використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за товариством на праві господарського відання, включається до його активів.

При цьому позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) зазначає, що майно, яке орендується останнім, є державним майном та знаходиться на території м. Києва, та оскільки ФОП Топор К.В. не мав доступу до приміщення у період з 24.02.2022 року по 01.05.2022 року та не міг використовувати його за цільовим призначенням, за умови відсутності доступу до приміщення після 05.08.2022 року у зв`язку передачею всіх ключів матеріально відповідальній особі, орендар мав би бути звільнений від сплати орендної плати за період з 24.02.2022 року по 05.08.2022 року включно на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, п.п. 2 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", відповідно до якого на період воєнного стану, але у будь-якому разі не довше ніж до 30 вересня 2022 року, за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24 лютого 2022 року або укладеними після дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 року або раніше, звільняються від орендної плати орендарі, які використовують майно, розміщене на території Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Запорізької, Миколаївської областях і м. Києва.

Водночас, за твердженнями відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) останній звертає увагу, що наведена Постанова стосується виключно оренди державного та комунального майна, в той час як об`єкт оренди за договором входить до статутного капіталу АТ "Укрзалізниця" та є приватною власністю.

Так, 27.05.2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", за якою відповідно до Закону України від 1 квітня 2022 року № 2181-IX «Про внесення змін до Закону України Про оренду державного та комунального майна» Кабінет Міністрів України встановив, зокрема, що на період воєнного стану, але у будь-якому разі не довше ніж до 30 вересня 2022 р., за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24 лютого 2022 р. або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 р. або раніше, звільняються від орендної плати орендарі, які використовують майно, розміщене: на територіях Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Запорізької, Миколаївської областей і м. Києва (крім адміністративно-територіальних одиниць на визначених територіях); у закладах культури і освіти, якщо об`єкт оренди було передано в оренду на погодинній основі. Звільнення або перерахунок орендної плати відповідно до цього пункту здійснюється без окремого рішення орендодавця. Орендодавці державного та комунального майна мали забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, а також продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї постанови починаючи з 24 лютого 2022 року.

Тобто, за висновками суду, для застосування положень вказаної Постанови Кабінету Міністрів України до спірного Договору оренди слід встановити, що об`єкт Договору оренди має статус державного майна, тобто майна, правомочності власника щодо якого реалізуються державою (в тому числі в особі державних органів).

Окрім цього, положеннями підпункту 2 пункту 1 Постанови № 634 встановлено дві умови для звільнення від орендної плати орендарів, які використовують державне майно за договорами оренди, розташоване, зокрема, в м. Києві, а саме: чинність договору оренди державного майна станом на 24.02.2022 року та використання майна саме державної форми власності, розташованого в м. Києві.

Крім цього, вказана норма чинного законодавства містить присічний строк звільнення від орендної плати, а саме до 30.09.2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2023 року, враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, а також предмет доказування у даній справі, а також приймаючи до уваги необхідність визначення правового статусу нерухомого майна, що є об`єктом оренди, стягнення заборгованості за користування яким є предметом зустрічного позову, зважаючи на подібність обставин та фактів у справі № 917/1212/21 з підставами даного позову та приймаючи до уваги вплив висновків для розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду для визначення правових висновків у даній справі, а також з метою дотримання принципу єдності правозастосовчої практики, провадження у справі № 910/1580/23 зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23) та оприлюднення повного тексту постанови.

Наразі, ухвалою від 23 травня 2023 року КГС ВС справу № 917/1212/21 з касаційною скаргою передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини третьої статті 302 ГПК України, оскільки колегія суддів вважала за необхідне відступити від правового висновку щодо застосування статті 80 ГК України, статей 115, 155 ЦК України, викладеного в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 826/11262/15.

Аналізуючи положення Конституції України, ГК України, ЦК України, Закону України «Про господарські товариства», який діяв щодо акціонерних товариств до набрання чинності законами України «Про акціонерні товариства», «Про управління об`єктами державної власності», «Про приватизацію державного майна», стосовно корпоратизації Компанії на підставі Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств», законів України «Про холдингові компанії в Україні», «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», колегія суддів КГС ВС вважала, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передачу такого майна державою до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства. Тому державне майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю.

Суд зазначає, що 03.04.2024 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23), якою касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 року у цій справі скасовано. Прийнято нове рішення, яким частково задоволено позов заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до приватного нотаріуса Назаренко Катерини Валеріївни, Державної служби геології та надр України, Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України», Товариства з обмеженою відповідальністю «Газова компанія «Інвестсервіс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Комфорт Капітал», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонду державного майна України та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Удовіченко Марини Юріївни, про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння. Витребувано у ТОВ «ІК «Капітал» на користь держави в особі КМУ нерухоме майно - виробничий корпус та блок обслуговуючих приміщень загальною площею 5 242,2 кв.м, що розташоване за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, будинок 54. У решті позову відмовлено.

Згідно викладеного в постанові від 03.04.2024 року у справі № 917/1212/21 висновку, здійснивши правовий аналіз Конституції України, ГК України, ЦК України, Закону України «Про господарські товариства», який діяв щодо акціонерних товариств до набрання чинності законами України «Про акціонерні товариства», «Про управління об`єктами державної власності», «Про приватизацію державного майна», стосовно корпоратизації на підставі Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств», законів України «Про холдингові компанії в Україні», «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства.

Обґрунтовуючи прийняте рішення Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що за аналізом статті 22 Господарського кодексу України (далі - ГК України) всі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління.

Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їх статутного фонду.

На відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами ЦК України, ГК України та Закону України «Про господарські товариства» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а й спеціальним законодавством.

Так, за частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при перетворенні державного унітарного підприємства в акціонерне товариство воно стає правонаступником підприємства, що приватизується.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.

Отже, до моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, у тому числі й обсяг майнових прав на державне майно, у цьому випадку на праві господарського відання.

Державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання, про що також свідчать вимоги про необхідність дотримання процедури приватизації при відчуженні майна господарських товариств з корпоративними правами держави понад 25 %, що закріплено в пунктах 19, 20 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».

Велика Палата Верховного Суду вказала, що корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого до їх статутного фонду.

У зв`язку із цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, сто відсотків акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.

В подальшому НАК «Надра України» (заявник) звернулася до Великої Палати Верховного Суду із заявою про перегляд постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у цій справі за нововиявленими обставинами, в якій просила її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні касаційної скарги прокурора в інтересах КМУ в повному обсязі, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 залишити без змін, посилаючись як на нововиявлені обставини на те, що на майно, внесене державою до її статутного капіталу, поширюється дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління», тобто, на думку заявника, наведена норма підтвердила, що державне майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, є власністю такого господарського товариства.

Як встановлено судом, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 917/1212/21, повний текст якої оприлюднено 29.10.2024, відмовлено у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, оскільки зазначені НАК «Надра України» обставини не є нововиявленими у розумінні статті 320 ГПК України, а отже, не можуть бути підставою для здійснення перегляду постанови суду касаційної інстанції від 03.04.2024 у цій справі.

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В свою чергу, в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог АТ «Українська залізниця» посилається на постанову Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 917/730/22, стороною якої виступає Акціонерне товариство «Українська залізниця», та згідно наведених в якій висновків підлягає застосуванню спеціальне законодавство, яке визначає правовий режим майна АТ "Українська залізниця".

Як зазначає позивач за зустрічним позовом, згідно з пунктом 61 постанови Верховного Суду від 17 липня 2024 року № 917/730/22, при розгляді спору підлягають застосуванню висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19), зокрема, щодо правового режиму майна АТ "Українська залізниця" та його правонаступництва.

Як сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19, пункт 45), АТ «Укрзалізниця» володіє майном у двох правових режимах:

- на праві власності (майно передане до статутного капіталу);

- на праві повного господарського відання (майно, що знаходиться на тимчасово) окупованих територіях та в зоні АТО, тобто майно, яке вибуло із фактичного володіння держави; майно, що залишається у державній власності і щодо якого встановлені певні обмеження щодо розпорядження для АТ "Укрзалізниця").

Отже, АТ "Укрзалізниця" майно належить як на праві власності, так і на праві господарського відання. При цьому за загальним правилом майно належить Укрзалізниці на праві власності. На праві господарського відання АТ "Укрзалізниця" належить лише майно, визначене спеціальними нормами (зокрема, майно, вказане в частині першій статті 10 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", яке безпосередньо призначене для забезпечення процесу перевезень), у зв`язку з чим орендодавець зазначає про незастосовність у справі № 917/730/22 висновків, зроблених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21.

Аналізуючи в контексті даного позову і спірних правовідносин зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 року у справі № 917/1212/21, а також постанови Верховного Суду від 17.04.2024 року у справі № 917/730/22, на яку, зокрема, посилається позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) суд зазначає, що у визначенні певного суб`єкта господарювання як державного підприємства слід враховувати, що правові основи господарської діяльності, учасники відносин у сфері господарювання, організаційні форми господарювання визначені ГК України. Так, відповідно до частини другої статті 22 ГК України суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів. Зазначена норма не означає, що всі суб`єкти господарювання державного сектора економіки є державними підприємствами. Вона означає, що такими суб`єктами, крім державних підприємств, є, зокрема, інші юридичні особи, якщо державна частка у їх статутному капіталі перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Відповідно до частини третьої статті 63 ГК України залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні. При цьому ГК України передбачає створення державних підприємств як унітарних підприємств (останнє речення частини четвертої статті 63 ГК України, глава 8 розділу II "Суб`єкти господарювання" ГК України), і не передбачає їх створення як корпоративних підприємств.

За частиною п`ятою статті 63 ГК України корпоративними є, зокрема, підприємства, що створюються у формі господарського товариства.

Відповідне регулювання, що розмежовує державні підприємства та господарські організації міститься також у Законі України "Про управління об`єктами державної власності". Так, у статті 3 цього закону серед об`єктів управління державної власності вказано зокрема: майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передано державним господарським об`єднанням; корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави); державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до законодавства.

Аналогічно стаття 4 цього закону серед суб`єктів управління об`єктами державної власності вказує як окремих суб`єктів державне підприємство, установу, організацію або господарське товариство, 100 відсотків часток якого належить державі.

Так, Законом України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (далі - Закон про особливості утворення Укрзалізниці) визначено правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 % акцій якого належать державі, управління і розпорядження його майном та спрямований на забезпечення економічної безпеки і захисту інтересів держави.

На виконання Закону про особливості утворення Укрзалізниці Постановою Кабінету Міністрів України № 200 від 25.06.2014 року "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" постановлено утворити Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування (далі - підприємства), які реорганізовуються шляхом злиття.

Статтею 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" передбачено особливості утворення Товариства, зокрема, воно утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту); його статут затверджується Урядом; його засновником є держава в особі Уряду; воно є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Статут Товариства затверджується Кабінетом Міністрів України. Засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України.

Згідно зі Статутом АТ «Укрзалізниця», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02 вересня 2015 року «Питання акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі - постанова КМУ № 735), ПАТ "Українська залізниця" є юридичною особою, утвореною відповідно до Закону № 4442-VI, Постанови № 200, та є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Товариство є юридичною особою з дня державної реєстрації (п. 12 Статуту).

В подальшому, 21 жовтня 2015 року здійснено державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця».

Товариство має у власності майно, внесене до його статутного капіталу, та/або інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. Товариство здійснює володіння, користування та розпорядження таким майном згідно з метою своєї діяльності з урахуванням вимог законодавства та цього Статуту. За Товариством закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане йому відповідно до законодавства. Товариство здійснює користування та розпорядження цим майном відповідно до мети своєї діяльності з урахуванням обмежень, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами та цим Статутом (п. п. 20, 21 Статуту).

Відповідно до пункту 36 Статуту AT "Укрзалізниця" товариство є державним акціонерним товариством, засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України.

Згідно з п. 37 Статуту AT «Укрзалізниця» єдиним акціонером товариства держава в особі Кабінету Міністрів України.

Наразі, судом враховано постанову Верховного Суду від 17.07.2024 року у справі № 917/730/22, в якій зазначено, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" набуло право власності на майно залізничного транспорту з підстав правонаступництва внаслідок реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту відповідно до закону, що є окремою підставою виникнення прав та обов`язків згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відтак, приймаючи рішення про утворення Акціонерного товариства "Українська залізниця" шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлюючи його правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків зазначених підприємств, держава тим самим фактично висловила своє волевиявлення щодо переходу до Товариства права власності на відповідне майно, передане державою до його статутного капіталу, у тому числі права самостійно виступати орендодавцем такого майна.

Така позиція висловлена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2020 у справі № 918/792/18 у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 904/5881/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17.

При цьому, погоджуючись з позицією позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) щодо спеціального законодавства, яке, як зазначено вище, визначає правові, економічні та організаційні особливості утворення АТ «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого належать державі, управління і розпорядження його майном та спрямоване на забезпечення економічної безпеки і захисту інтересів держави, суд наголошує на помилковості підходу відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) щодо незастосування основних положень законодавства, які регулюють режим державного майна, зокрема, приписів Законів України «Про приватизацію державного майна», «Про корпоратизацію підприємств» та «Про оренду державного та комунального майна» тощо.

Поряд із цим суд критично оцінює умови п. 13.5 Договору оренди щодо непоширення на відносини сторін в процесі його реалізації норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та зазначає про неприпустимість обмеження сторонами за власною ініціативою законодавчого регулювання спірних правовідносин, а також зазначає про ненадання під час розгляду справи АТ «Українська залізниця» як орендодавцем будь - яких пояснень щодо правової необхідності проведення укладення спірного Договору оренди через процедуру публічних закупівель за умови, за твердженнями позивача за зустрічним позовом, не віднесення спірного орендованого майна до статусу державного.

В той же час судом враховано, що Постанову № 634 від 27 травня 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято відповідно до Закону України від 1 квітня 2022 року № 2181-IX "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який, в свою чергу, розроблено у зв`язку з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та яким передбачено наділення Кабінету Міністрів України повноваженнями встановлювати особливі процедури щодо оренди державного та комунального майна, на період дії воєнного стану, які наразі встановлені Законом України «Про оренду державного та комунального майна», та дозволять оперативно реагувати на поточну ситуацію та приймати необхідні рішення під час дії воєнного стану.

Суд акцентує увагу, що вищезазначену Постанову Кабінету Міністрів України було прийнято на початку введення воєнного стану з метою підтримки орендарів державного та комунального майна та запровадження особливих умов та процедур оренди такого майна в умовах воєнного стану, в т.ч. для зменшення адміністративного і фінансово-економічного навантаження на суб`єктів орендних відносин після введення воєнного стану, зокрема, шляхом надання можливості звільнення від сплати орендної плати або зменшення її розміру на певний період часу для орендарів, особливо тих, хто постраждав від наслідків військових дій або економічної кризи.

Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо зміни державної форми власності виключно шляхом приватизації у постанові від 03.04.2024 року у справі № 917/1212/21 виснувала, що Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства, а тому державне майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100% акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю, і з огляду на свої висновки, викладені у цій постанові, відступила від висновку, сформульованого в постанові КАС ВС від 09 жовтня 2018 року у справі № 826/11262/15 щодо того, що власником майна, переданого до статутного капіталу, є саме товариство, а не держава.

Отже, враховуючи вищевикладене в сукупності, суд вважає за необхідне враховувати особливості правового режиму державного майна, яке було внесено до статутного капіталу АТ «Українська залізниця», оскільки повне законодавче виведення такого майна з - під контролю держави, на рівні з закріпленням частини майна окремих категорій за АТ «Українська залізниця» на праві господарського відання як державної власності (стаття 10 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"), свідчить про нерівноцінний підхід до державного майна, статус якого, за висновками суду, не може бути змінений внаслідок реалізації Закону України «Про корпоратизацію підприємств», а відтак, з урахуванням вищенаведеного суд вважає за можливе застосування до правовідносин сторін саме положень Постанови № 634.

Окремо, у зв`язку з викладеним суд зазначає, що неврахування правових позицій Великої Палати Верховного Суду, наведених в постанові від 03.04.2024 року у справі № 917/1212/21, в процесі реалізації Закону України від 09.01.2025 року № 6013 «Про особливості регулювання підприємницької діяльності окремих видів юридичних осіб та їх об`єднань у перехідний період» щодо скасування Господарського кодексу України в контексті корпоратизації державних підприємств за наслідками зміни організаційно-правової форми, інвентаризації та внесення майна їх майна до статутного капіталу, в подальшому може вплинути на правовий режим майна державних підприємств, потенційно призводячи до диференційованого неоднозначного підходу до регулювання питань державного майна, що увійшло до статутного капіталу окремих суб`єктів, в тому числі таких, діяльність яких регулюється спеціальним законодавством.

Таким чином, приймаючи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.04.2024 року у справі № 917/1212/21, а також враховуючи встановлені судом обставини справи щодо чинності Договору оренди нерухомого майна № УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 станом на 24.02.2022 року та розташування орендованого нерухомого майна в місті Києві у складі нежитлового приміщення 1-го поверху дев`ятиповерхового терапевтичного корпусу (Літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2, яке знаходиться за адресою: проспект Повітрофлотський, 9, державної форми власності, суд доходить висновку про те, що у ФОП Топора К.В. на підставі підпункту 2 пункту 1 Постанови №634 з 24.02.2022 року виникло право на звільнення від сплати орендної плати за спірним Договором оренди та, відповідно, й про доведеність обставин щодо неможливості використання позивачем первісним позовом з 24.02.2022 року до 30.09.2022 року орендованого приміщення для здійснення господарської діяльності.

Так, приймаючи до уваги дату фактичної передачі майна в оренду згідно акту прийому - передачі від 07.02.2022 року та враховуючи підстави для звільнення від сплати орендної сплати згідно п.п.2 п. 1 Постанови № 634, обґрунтований розмір орендної плати за період 07.02.2022 року - 23.02.2022 року становить 17165,14 грн., пропорційно періоду фактичного користування майном.

Поряд із цим суд зазначає, що згідно п.п. 4 п. 1 Постанови № 634 на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24 лютого 2022 р. або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 р. або раніше орендарям на територіях, визначених у підпунктах 2 і 3 цього пункту, орендна плата нараховується у розмірі 50 відсотків розміру орендної плати, встановленої договором оренди (з урахуванням її індексації) після 30 вересня 2022 р. і 30 травня 2022 р. відповідно і до закінчення строку, визначеного в абзаці першому цього підпункту.

У зв`язку з викладеним суд зазначає про наявність правових підстав для зменшення нарахованої орендодавцем орендної плати за спірним Договором згідно п. 4 Постанови № 634 на 50%, відтак, розмір останньої за період з 01.10.2022 року (жовтень 2022 року - січень 2023 року) становить 69332,30 грн.

Отже, загальна заборгованість орендаря зі сплати орендної плати згідно Договору, розмір якої доведений відповідачем за зустрічною позовною заявою не спростований відповідачем за зустрічною позовною заявою, становить 86 497,344 грн.

Також суд погоджується з наданим позивачем за зустрічним позовом розрахунком витрат на утримання майна згідно Договору про відшкодування, розмір яких визначений за період лютий 2022 року - січень 2023 року в розмірі 25 864,25 грн. та наголошує, що Постановою № 634 передбачені підстави для звільнення/зменшення сплати виключно орендної плати, відтак, зазначає про наявність правових підстав для стягнення з відповідача за зустрічним позовом як орендаря комунальних витрат та утримання орендованого приміщення у вказаній сумі.

Також судом враховано визнання ФОП Топором К.В. у відзиві на зустрічну позовну заяву обставин користування приміщенням в період 07.02.2022 року - 23.02.2022 року, 01.05.2022 - 05.08.2022 року, коли орендарем здійснювався демонтаж томографа та монтаж орендованого обладнання, проведені ремонтні роботи у орендованому приміщенні.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи частково підтверджується факт неналежного виконання відповідачем за зустрічним позовом зобов`язань за Договором оренди та Договором про відшкодування у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати орендних платежів та компенсації комунальних витрат відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача 86 497,44 грн. орендної плати та 25 864,25 грн. витрат на утримання майна за вказаними Договорами підлягають задоволенню.

При цьому суд зазначає, що цивільне законодавство базується на принципі обов`язкового виконання сторонами зобов`язань за договором.

Щодо позовних вимог позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача за зустрічним позовом за Договором оренди нерухомого майна №УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 року 69 548,57 грн. пені та 8364,63 грн. штрафу, а також за Договором про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна № УОЗ/ТН-1040 від 14.02.2022 року пені в сумі 5136,22 грн. суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, згідно п. 8.2 Договору у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим Договором, орендар сплачує пеню від суми простроченого зобов`язання в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення грошового зобов`язання.

Згідно п. 8.4 Договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість Орендаря по її сплаті становить загалом більше ніж три місяці, орендар також зобов`язується сплатити штраф у розмірі 3 % від суми заборгованості.

Суд зазначає, що право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, у пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що розмір штрафних санкцій щодо окремих видів зобов`язань встановлюється законом. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Суд звертає увагу, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 року у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 року у справі № 911/1351/17, від 25.05.2018 року у справі № 922/1720/17, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18).

Отже, за висновками суду, норми чинного законодавства України не містять прямої заборони законодавця щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як пеня та штраф, та, відповідно, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, неустойки (пені та штрафу), передбачених пунктами 8.2, 8.4 Договору.

Окрім цього, відповідно до 5.2 Договору про відшкодування витрат у разі несвоєчасної сплати орендарем рахунків на відшкодування витрат на утримання будівлі/приміщення за цим Договором орендодавець вправі стягнути з орендаря пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочки.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням орендарем зобов`язань зі своєчасної сплати орендної плати та компенсації комунальних витрат за Договором та Договором про відшкодування, позивачем за зустрічним позовом нараховано та пред`явлено до стягнення пеню в сумі 69 548,57 грн. за період з 21.03.2022 року по 14.03.2023 року та 3% штраф в сумі 8364,63 грн. згідно Договору оренди, а також 5136,22 грн. за період з 21.10.2022 року по 14.03.2023 року за Договором про відшкодування, які останній просив стягнути з відповідача за зустрічним позовом відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені та штрафу, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем за зустрічним позовом не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування заявленої до стягнення пені за невчасну сплату орендної плати судом встановлено, що з урахуванням визначеного судом періоду прострочення - 07.02.2022 року 23.02.2022 року, жовтень 2022 року - січень 2023 року, а також враховуючи положення Постанови № 634, розмір нарахувань становить 9705,22 грн. пені, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем за зустрічним позовом, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату орендної плати підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 9705,22 грн. пені.

В частині заявленого позивачем за зустрічним позовом до стягнення з орендаря 3% штрафу в сумі 8364,63 грн., нарахованого згідно п. 8.4 Договору суд зазначає, що позивачем за зустрічним позовом обраховано штраф з урахуванням заборгованості в сумі 278 821,13 грн. за період лютий 2022 року - жовтень 2022 року, що не відповідає приписам чинного законодавства та умовам Договору, враховуючи визнаний судом згідно положень Постанови № 634 обґрунтованим період стягнення орендної плати за лютий, жовтень 2022 року, що становить менше 3 місяців, а відтак здійснене позивачем нарахування суперечить умовам застосування штрафу згідно п.8.4 Договору та свідчить про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог у відповідній частині.

В свою чергу, за результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем за зустрічним позовом заявленої до стягнення пені за прострочення відшкодування комунальних витрат судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору про відшкодування та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 5136,22 грн. пені підлягають задоволенню.

За загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений статтями 3 та 627 Цивільного кодексу України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Згідно з частиною 3 статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України встановлено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Згідно з частиною 2 статті 782 Цивільного кодексу України у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо у договорі та можуть бути узалежнені від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.04.2021 зі справи №910/5206/20, від 24.11.2022 зі справи №916/1591/17, від 08.11.2022 зі справи №904/8119/21, від 06.07.2022 зі справи №904/8118/21, від 09.02.2022 зі справи №922/1372/21.

Із наведеними приписами законодавства узгоджується передбачене умовами пункту 11.5.4 Договору припинення договору внаслідок дострокового розірвання за ініціативою орендодавця.

Так, згідно п.п. 3 п. 11.5.4 Договору договір може бути достроково припинений орендодавцем в односторонньому порядку за умови направлення орендарю письмового повідомлення про дострокове припинення Договору не менше ніж за 15 календарних днів до дати припинення у разі: порушення строків сплати орендної плати та інших платежів за Договором більше ніж на 3 місяці або несплати їх в повному обсязі.

Відповідно до п. 11.8 Договору договір вважається розірваним з дати отримання у встановленому цим Договором порядку повідомлення орендаря/орендодавця про намір розірвати Договір, але не раніше дати повернення орендодавцю майна за актом приймання - передачі майна від орендаря до орендодавця.

Виходячи зі змісту вищенаведених правових норм та умов Договору, підставою для розірвання договору може бути належним чином доведене невиконання орендарем його зобов`язань, передбачених законом або Договором.

В свою чергу, згідно п. 11.5.3 Договору договір може бути розірвано орендарем в разі незгоди зі зміною орендної плати за умови направлення іншій стороні письмового повідомлення про дострокове припинення Договору не менш ніж за 90 календарних днів до дати припинення.

На вимогу однієї із сторін Договір може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України (п. 11.9 Договору).

Як встановлено судом, орендодавець листом № ЦОЗ-06/272 від 31.10.2023 року, посилаючись на наявність заборгованості понад 3 місяці, п. 11.5.4 Договору звернувся до орендаря з повідомленням про розірвання Договору оренди в односторонньому порядку, необхідність погашення заборгованості та зазначив, що в разі відсутності реагування на повідомлення Договір буде вважатись розірваним з 15.11.2023 року.

Факт надсилання вказаного листа на адресу ФОП Топора К.В. разом з проектом додаткової угоди № 1 від 15.11.2023 року та акту приймання - передачі мана від орендаря до орендодавця від 15.11.2023 року, а саме: АДРЕСА_3 , підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рекомендованого повідомлення № 705 від 02.11.2023 року та відповідного поштового конверту, згідно доданої до якого форми 20 поштове відправлення повернуто відправнику 05.12.2023 року за закінченням терміну зберігання.

При цьому, зважаючи на встановлені судом під час розгляду справи обставини неналежного виконання орендарем обов`язків зі сплати орендної плати за спірним Договором та наявність у останнього простроченої заборгованості з орендної плати, а також відшкодування витрат на утримання майна, орендодавець набув право на односторонню відмову від Договору відповідно до п.п. 3 п. 11.5.4 Договору.

Отже, враховуючи вищенаведене суд зазначає, що матеріали справи містять належні докази направлення листа від 31.10.2023 року № ЦОЗ-06/272 про відмову від спірного договору оренди в односторонньому порядку на адресу орендаря, зазначену в Договорі як адреса для листування.

Таким чином, оскільки орендодавець реалізовував своє право, передбачене п.п. 3 п. 11.5.4 Договору та відмовився від Договору, надіславши відповідачу за зустрічним позовом відповідний лист про односторонню відмову, і така одностороння відмова не потребує узгодження з орендарем, відтак з урахуванням умов пунктів п. 11.5.4 Договору та фактичних обставин спірний Договір слід вважати припиненим з 15.11.2023 року.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже, господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної вище норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до моменту звернення до суду з позовною заявою, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

При цьому суд звертає увагу, що закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Таким чином, оскільки в процесі розгляду справи судом встановлено факт розірвання спірного Договору з ініціативи орендодавця, тобто після відкриття провадження у даній справі № 910/1580/23, отже предмет первісного спору в частині розірвання Договору оренди нерухомого майна № УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 відсутній, беручи до уваги наведені нормативні приписи та той факт, що таке розірвання реалізоване відповідачем за первісним позовом після звернення ФОП Топора К.В. до суду з даним первісним позовом та на момент розгляду справи по суті предмет первісного спору у вказаній частині відсутній, суд дійшов висновку, що провадження у справі у відповідній частині - частині первісних позовних вимог підлягає закриттю у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Суд також звертає увагу, що згідно частини 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що зустрічний позов частково доведений позивачем за зустрічним позовом, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем повністю не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача за зустрічним позовом пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Питання повернення судового збору в частині первісних позовних вимог, провадження по розгляду яких судом закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, може бути вирішене судом за наслідками звернення позивача з відповідним клопотанням в порядку, передбаченому Законом України «Про судовий збір» та Господарським - процесуальним кодексом України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, п. 2 ч. 1 ст. 231, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі № 910/1580/23 за первісним позовом Фізичної особи - підприємця Топора Костянтина Вікторовича до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про розірвання Договору оренди нерухомого майна № УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 року закрити у зв`язку з відсутністю предмета спору.

2. Зустрічні позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Топора Костянтина Вікторовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Єжи Гедройця, м. Київ, 03680, ) в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03049, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 9, ): за договором оренди нерухомого майна № УОЗ/ТН-1018 від 20.01.2022 року - 86 497,44 грн. орендної плати та 9705,22 грн. пені, за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна № УОЗ/ТН-1040 від 14.02.2022 року - 25 864,25 грн. витрат на утримання майна та 5136,22 грн. пені, 2188,18 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 11 липня 2025 року.

Суддя А.М. Селівон