судді Великої Палати Верховного Суду Ткачука О. С.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у господарській справі № 918/1043/21 за позовом Невірківського ліцею Великомежиріцької сільської ради до ПП «Фірма «ДАН» про визнання недійсним договору та стягнення 199 850,40 грн
У листопаді 2021 року Невірківський ліцей Великомежиріцької сільської ради (далі - Ліцей, позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного підприємства "Фірма "ДАН" (далі - ПП "Фірма "ДАН", підповідач) про визнання недійсним договору поставки мережевого обладнання від 21 грудня 2019 року та стягнення 199 850,40 грн..
Суди першої та апеляційної інстанцій позов задовольнили, визнали договір поставки недійсним і стягнули з відповідача на користь Ліцею 199 850,40 грн.
Суди дійшли висновку, що спірний Договір не відповідає положенням:
- статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК); оскільки цей правочин вчинено Ліцеєм без необхідного обсягу цивільної дієздатності,
- статті 228 ЦК, адже вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, за наявності у відповідача відповідного умислу.
Не погодившись із рішенням та постановою судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове, відмовивши Ліцею в задоволенні позову. Суть доводів касаційної скарги, серед іншого, зводились до тверджень відповідача про те, що суди неправильно застосували частину третю статті 228 ЦК, оскільки Ліцей не мав повноважень подавати позов в інтересах держави. Також зазначалось, що ціна договору не може бути єдиним критерієм визнання його недійсним.
Ухвалою від 13.10.2022 колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відкрила касаційне провадження за скаргою відповідача, а ухвалою від 13.06.2023 передала справу разом з касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин четвертої та п`ятої статті 302 ГПК України.
На думку колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, у цій справі існує виключна правова проблема, пов`язана із застосуванням статті 216 і частини третьої статті 228 ЦК України, які містять різні наслідки недійсності договору за умови, що позивач у позові, посилаючись на невідповідність Договору інтересам держави і суспільства, просив застосувати наслідки недійсності договору, встановлені саме частиною першою статті 216 ЦК України.
Розглядаючи цю справу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суди неправильно застосували положення частини третьої статті 228 ЦК, оскільки захищати інтереси держави в суді може лише уповноважений орган влади або прокурор у виняткових випадках, натомість Ліцей як комунальний заклад не має владних повноважень і не може представляти інтереси держави, і навіть той факт, що договір фінансувався з держбюджету, не надав Ліцею такого права.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правильними є висновки судів попередніх інстанцій про застосування статей 203, 215 ЦК.
З урахуванням такої зміни правових підстав визнання оспорюваного правочину недійсним Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність застосування наслідків недійсності правочину, а саме - «двосторонньої реституції», метою якої є повернення сторін у стан, який існував до укладення цього правочину. Тож Велика Палата Верховного Суду вирішила повернути відповідачу продане ним майно.
Вважаю, що Велика Палата Верховного Суду залишила без належної уваги правові наслідки недійсності правочину, зокрема правочину, який порушує публічний порядок, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам і відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України висловлюю окрему думку.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.
Правові наслідки недійсного (в тому числі нікчемного) правочину визначені статтею 216 ЦК України. За загальним правилом, що міститься у частинах першій і другій цієї статті:
- недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю;
- у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування;
- якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Загальним (основним) видом майнових наслідків недійсності правочинів, передбачених законодавством, є двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до вчинення правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
Реституція застосовується виключно між сторонами недійсного правочину і не залежить від того, який суб`єкт (сторони правочину чи заінтересована особа) порушив спір про визнання правочину недійсним, не має правового значення також добросовісність сторони-набувача.
Окрім загальних наслідків недійсності правочинів, застосовуються також:
- спеціальні наслідки - у вигляді покладання обов`язку відшкодувати збитки та моральну шкоду, яку понесла одна із сторін внаслідок вчинення та виконання недійсного правочину;
- додаткові наслідки - використовуються стосовно сторони, яка винна в обмані, насильстві, зловмисній домовленості та яка скористалась помилкою чи збігом тяжких обставин.
Відповідно до частини третьої статті 216 ЦК України правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Щодо окремих недійсних правочинів законодавець передбачає: а) особливі умови застосування правових наслідків, передбачених частинами першою і другою статті 216 ЦК України; б) особливі правові наслідки вчинення окремих видів недійсних правочинів.
Особливі умови застосування частин першої і другої статті 216 ЦК України - це фактичні обставини (підстави), за яких основні (реституційні) та спеціальні (відшкодування збитків та моральної шкоди) наслідки застосовуються залежно від особливостей певних видів недійсності правочинів (вади суб`єктного складу, вади волі, вади форми).
Особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів - це додаткові наслідки недійсності правочину, що полягають у посиленій відповідальності особи, винної у вчиненні недійсного правочину.
Тобто в першому випадку йдеться про особливості диспозиції статей ЦК України, що визначають правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, тоді як у другому випадку - про особливості санкції відповідних статей.
Одним з цих правочинів є правочин, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам для його недійсності встановлені особливі умови застосування та особливі правові наслідки недійсності.
За частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Тлумачення положень статті 228 ЦК України свідчить, що наведена норма охоплює в собі три види "антипублічних" правочинів:
1) "звичайний" недійсний правочин, що порушує публічний порядок (нікчемний), із застосуванням загальних наслідків недійсності правочинів;
2) правочин, який може бути визнаний недійсним у разі його невідповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, із застосуванням загальних наслідків недійсності правочинів;
3) правочин, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, із застосуванням конфіскаційних наслідків.
При цьому правовими наслідками недійсності правочину, вчиненого всупереч інтересам держави і суспільства, є: 1) двостороння реституція - якщо не встановлено волі сторін діяти саме з таким наміром, але наявна його суперечність інтересам держави і суспільства (речення перше частини третьої статті 228 ЦК України); 2) одностороння реституція - якщо з таким наміром діяла одна сторона (речення третє частини третьої статті 228 ЦК України); 3) недопущення реституції і стягнення всього отриманого в дохід держбюджету - якщо з таким наміром діяли обидві сторони (речення друге частини третьої статті 228 ЦК України).
Отже, положення частини другої статті 228 ЦК України, що визначають нікчемним правочин, який порушує публічний порядок, а також положення речення першого частини третьої статті 228 цього Кодексу, які визначають можливість визнання недійсним правочину в разі його невідповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, кореспондуються з приписами статті 216 ЦК України щодо загальних правових наслідків недійсності правочину.
Водночас речення друге, третє частини третьої статті 228 ЦК України встановлює особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину, вчиненого з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за наявності умислу на вчинення такого правочину в однієї або обох сторін недійсного правочину. Особливі правові наслідки недійсності такого правочину полягають у стягненні в дохід держави отриманого за правочином однією або обома сторонами за недійсним правочином.
Положення статті 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину є загальними до положень речень другого, третього частини третьої статті 228 ЦК України щодо особливих правових наслідків недійсності правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, за наявності умислу однієї чи обох сторін на вчинення такого правочину, а тому наведені норми співвідносяться між собою як загальні та спеціальні.
Утім Велика Палата Верховного Суду, на моє переконання, залишила без належної уваги та інтерпретації розмежування правових наслідків недійсності правочину, що 1) не сприяє розумній передбачуваності судових рішень, адже не забезпечує формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування, зокрема, положень статті 228 ЦК України, 2) зумовлює надалі неузгодженість у судовій практиці щодо застосування правових наслідків недійсності правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Суддя О.С. Ткачук