ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" червня 2024 р. м. Київ Справа № 911/3349/23

Господарський суд Київської області у складі судді Смірнова О.Г., за участю секретаря судового засідання Дубенко Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу№911/3349/23

за позовом: керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області

в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальності Оланта Ленд

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду

за участю представників

від прокурора: Філіпенко О.І.

від позивача: не з`явився

від відповідача: Дубинська О.Г., ордер серія АІ №1503361 від 30.11.2023

від третьої особи: Яременко З.І., довіреність №816 від 28.12.2023

СУТЬ СПОРУ

Керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою за вих. №54-7242вих-23 від 03.11.2023 до Товариства з обмеженою відповідальності Оланта Ленд про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2023 наведену вище позовну заяву передано для розгляду судді Конюх О.В.

Ухвалою суду від 09.11.2023 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №911/3349/23 в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні із повідомленням сторін.

24.11.2023 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, у зв`язку з наступним:

- покладаючись на добросовісність дій ОСОБА_1 , як продавця, ТОВ «ОЛАНТА ЛЕНД» законним шляхом відповідно до ст. 131, 132 ЗК України, ст. 657 ЦК України, набуло право власності на спірну земельну ділянку, договір купівлі-продажу земельної ділянки мав оплатний характер, ОСОБА_1 , як продавець, мав законне право відчужувати вказану земельну ділянку і його право власності було належним чином підтверджено відповідно до вимог статей 125 і 126 Земельного кодексу України;

- право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20, номер запису про реєстрації права власності 5909215;

- враховуючи презумпцію правомірності набуття права власності (ст. 328 ЦК України) та презумпцію правомірності правочину ( ст. 204 ЦК України), ТОВ «ОЛАНТА ЛЕНД» вважає себе законним власником вказаної земельної ділянки, набутої у встановленому законом порядку;

- інформацію, надану ВО «Укрдержліспроект» в розумінні ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України не можна вважати належними, допустимими та достовірними доказами того, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах 22 кварталу Оранського лісництва;

- додані до позову планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 2003 та 2014 років також не можна вважати належними, достатніми та достовірними доказами, які підтверджували б доводи заявлених позовних вимог щодо приналежності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення;

- з наданих до позову проектів організації і розвитку лісового господарства Державного підприємства «Іванківське лісове господарство», правонаступником якого ДСПГ «Ліси України» та фрагментів лісовпорядкувальних планшетів вбачається, що під час лісовпорядкувальних робіт у Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» до 06.07.2010 року - дати прийняття Іванківською РДА спірного розпорядження №1420 про надання у власність земельних ділянок (в тому числі спірної земельної ділянки), в 2005 році в порушення діючої на той час Інструкції «Про порядок проведення лісовпорядкування» від 12.09.1985 року, а саме п.п.1.3.1; 2.3.3; 3.6.1; 3.6.3; 3.6.25; 3.13.2; 4.1.1. не встановлювались, не поновлювались та не погоджувались під час лісовпорядкувальних робіт межі між територією Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» та землевласниками і землекористувачами, розташованими на території Іванківського району Київської області, насамперед з Страхоліською сільською радою. Дана інформація відсутня у фрагментах планшетів та інших матеріалах лісовпорядкування, доданих до позову;

- в доданих до позовної заяви матеріалах лісовпорядкування також відсутня інформація про те, що планшети завірені Іванківським районним відділом земельних ресурсів - вимоги п. 4.5.10 Інструкції;

- у позовній заяві не зазначено та не підтверджено належними доказами, коли і на підставі рішень яких органів Державне підприємство «Іванківське лісове господарство» отримало спірну земельну ділянку у постійне користування;

- проекти організації та розвитку лісового господарства та лісовпорядкувальні планшети, фрагменти з яких додані до позовної заяви, не відповідають вимогам Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року та не містять погоджень з органами землевпорядкування Іванківського району Київської області;

- враховуючи, що земельні ділянки (в тому числі спірна) були надані у власність на підставі розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області №1420 від 06.07.2010, яким був затверджений проект землеустрою, питання, чи розташовані земельні ділянки (в тому числі спірна) в межах земель, які перебувають у постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство», необхідно було вирішувати на підставі планово-картографічних матеріалів, які були чинними на момент прийняття вказаного розпорядження Іванківською РДА Київської області, а саме станом на 06.07.2010;

- на підтвердження позовних вимог не надано належних, допустимих та достовірних доказів того, що спірна земельна ділянка відносяться саме до земель лісогосподарського призначення, як це зазначено у позові;

- проект землеустрою отримав необхідні погодження, а розпорядження Іванківської РДА від 06.07.2010 про його затвердження було прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства;

- належним способом захисту права в такому випадку був би віндикаційний позов, а не негаторний;

- задоволення позовних вимог призведе до непропорційного, надмірного втручання в право відповідача на мирне володіння майном;

- прокурором не виконано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і не надано можливості компетентному органу протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно звернутися до суду з позовом в інтересах держави, в свою чергу прокурор самостійно повідомив суб`єкта владних повноважень про подачу до суду даного позову, не надаючи йому можливості вирішити питання в порядку передбаченому нормами діючого законодавства.

24.11.2023 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності.

27.11.2023 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

30.11.2023 на адресу суду від прокуратури надійшов лист, яким долучено до матеріалів справи витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097.

01.12.2023 на електронну пошту суду від третьої особи надійшов лист, який підписано електронним цифровим підписом.

01.12.2023 на електронну пошту суду від третьої особи надійшли пояснення по справі, в яких остання просить суд задовольнити позовні вимоги та зазначає, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення і за матеріалами лісовпорядкування перебуває у лісовому фонді Оранського лісництва 22 кварталу та є землями лісового фонду ДП «Ліси України» в особі філії «Іванківське лісове господарство», що підтверджується копією планшету (фрагмент) лісовпорядкування, який є документом, що підтверджує право постійного користування згідно п. 5 прикінцевих положень Лісового кодексу України. Вказані письмові пояснення підписані електронним цифровим підписом.

04.12.2023 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою суду від 04.12.2023 задоволено заяву судді Конюх О.В. від 04.12.2023 про самовідвід від розгляду справи №911/3349/23.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2023 наведену вище справу передано для розгляду судді Грабець С.Ю.

11.12.2023 на адресу суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 18.12.2023 заяву керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області (вх. №227/23 від 14.12.2023) про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою суду від 20.12.2023 суддею Грабець С.Ю. прийнято до свого провадження справу №911/3349/23 та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

02.01.2024 на адресу суду від прокуратури надійшла заява про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2024 наведену вище заяву передано для розгляду судді Карпечкіну Т.П.

Ухвалою суду від 10.01.2024 заяву керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області про забезпечення позову у справі № 911/3349/23 задоволено. Постановлено вжити заходи забезпечення позову у справі №911/3349/23, а саме: заборонити державним реєстраторам у розумінні Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вчиняти будь-які реєстраційні дії, у тому числі реєстрації (перереєстрації), пов`язані з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097, яка зареєстрована за Товариством з обмеженою відповідальністю Оланта Ленд та заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю Оланта Ленд та будь-яким іншим фізичним і юридичним особам проводити вирубування дерев та будівельні роботи на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0097. Накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097.

Ухвалою суду від 10.01.2024 задоволено заяву судді Грабець С.Ю. про самовідвід у справі №911/3349/23.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Київської області №17-АР від 06.02.2024 справу №911/3349/23 було призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2023 матеріали справи передано для розгляду судді Смірнову О.Г.

Ухвалою суду від 26.02.2024 прийнято справу №911/3349/23 до свого провадження, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.03.2024 о 14:00.

25.03.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 28.03.2024 відкладено підготовче засідання на 11.04.2024 о 16:30.

11.04.2024 через систему «Електронний суд» від прокурора надійшла заява про зміну предмету позову, в якій останній просить суд здійснювати розгляд даної справи за позовними вимогами у наступній редакції:

1. Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення, шляхом скасування рішення державного реєстратора №62474986 від 21.12.2021 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097.

2. Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0097 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ТОВ «Оланта Ленд» щодо неї.

3. Стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури судовий збір за наступними реквізитами: отримувач Київська обласна прокуратура; ; банк отримувача ДКСУ м. Київ; МФО банку: 820172; рахунок отримувача UA0015641.

11.04.2024 на адресу суду від прокуратури повторно надійшла заява про зміну предмету позову.

У судовому засіданні 11.04.2024 судом оголошено перерву до 25.04.2024 о 09:30.

Ухвалою суду від 11.04.2024 судом повідомлено Київську обласну державну адміністрацію та Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про те, що судове засідання у справі №911/3349/23 відбудеться 25.04.2024 09:30.

19.04.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на заяву прокурора про зміну предмета позову у справі №911/3349/23.

Ухвалою суду від 25.04.2024 відкладено підготовче засідання на 30.05.2024 о 15:30.

Ухвалою суду від 30.05.2024 Закрито підготовче провадження у справі № 911/3349/23 та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.06.2024 о 12:00. Постановлено прийняти до розгляду заяву прокурора про зміну предмету позову. Відтак справа розглядається з урахуванням заяви прокурора від 11.04.2024.

12.06.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 13.06.2024 судом оголошено перерву до 28.06.2024 о 10:00.

Ухвалою суду від 13.06.2024 судом повідомлено Київську обласну державну адміністрацію про те, що судове засідання у справі № 911/3349/23 відбудеться 28.06.2024 о 10:00.

В судове засідання 28.06.2024 з`явився прокурор та представники відповідача та третьої особи.

Прокурор в судовому засіданні 28.06.2024 підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.06.2024 проти позову заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача у судове засідання 28.06.2024 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Неявка в судове засідання 28.06.2024 представника позивача, належним чином повідомленого про дату та час розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи по суті, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті без його участі.

З`ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню, враховуючи позицію прокурора, доводи позивача, відповідача та третьої особи, суд встановив.

Позов прокурора в мотивовано тим, що Вишгородською окружною прокуратурою Київської області під час виконання повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 32 Закону України «Про прокуратуру», встановлено порушення інтересів держави під час відведення земельних ділянок за рахунок земель лісогосподарського призначення, які знаходяться у Вишгородському районі Київської області.

Так, розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації від 06.07.2010 №1420 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність громадянам, зокрема, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1, 0696 га на території Страхоліської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства.

Прокурор зазначає, що на підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 видано державний Акт серії ЯК №202794 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097 площею 1, 0696 га.

Прокурор вказує, що в подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2012 відчужив вказану вище земельну ділянку на користь ОСОБА_1 . На підтвердження вказаних обставин прокурором долучено до матеріалів справи відповідний договір.

Після чого, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2021 №5413 відчужив вказану земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097 на користь Товариства з обмеженою відповідальності Оланта Ленд. Відповідний договір прокурор долучив до матеріалів справи.

Згідно інформаційної довідки №342018673 від 08.08.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097 зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальності Оланта Ленд.

При цьому, прокурор наголошує на тому, що за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0097 є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована в 22 кварталі Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Відповідно до інформації філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована в 20 виділі 22 кварталу, і має наступні таксаційні характеристики: склад - 10 сосна звичайна віком 37 років, середня висота - 13 м., середній діаметр - 16 см., запас на 1 га - 1980 м. куб. та біополяна.

Прокурор наголошує на тому, що право постійного користування ДСГП «Ліси України» (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення 22 кварталу Оранського лісництва, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства.

Факт розташування спірної земельної ділянки в межах земель лісогосподарського призначення державної власності підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 18.02.2022 за №167 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», відповідно до якої за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка розташована в межах земель кварталу 22 Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство». На підтвердження вказаних обставин прокурор долучив до матеріалів справи лист №167 від 18.02.2022.

Також, прокурор наголошує на тому, що факт розташування спірної земельної ділянки в межах земель лісогосподарського призначення державної власності підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 12.10.2018 №20886/18-41, відповідно до якого спірна земельна ділянка розташована в межах земель кварталу 22 Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство». Відповідний висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи №20886/18-41 від 12.10.2018 прокурор долучив до матеріалів справи.

Прокурор в позові зазначає, що наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 14.12.2022 №18 створено філії спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зокрема, створено філію «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Таким чином, спірна земельна ділянка передана у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДСГП «Ліси України» (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») без виключення її з Державного лісового фонду України.

Прокурор наголошує на тому, що Іванківською районною державною адміністрацією на підставі вищезазначеного розпорядження здійснено незаконне відведення земельної ділянки у приватну власність громадянина без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки, без зміни цільового призначення ділянок, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (в порядку зміни цільового призначення).

Прокурор вказує, що Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства листом від 03.03.2017 №04-36/1570-17 повідомило, що не надавало погоджень на передачу, припинення, вилучення чи зміну цільового призначення спірної земельної ділянки. Відповідний лист долучено до матеріалів справи.

Прокурор зазначає, що ДП «Іванківське лісове господарство» погодження чи згоди на вилучення або припинення права постійного користування та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки не надавало, на підтвердження чого прокурором долучено до справи лист №454 від 22.06.2023.

В матеріалах справи також міститься лист №16494/0/2-19 від 12.08.2019 Секретаріату Міністрів України, з якого вбачається, що Кабінетом Міністрів рішень про вилучення та/або погодження зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебували у постійному користуванні державного підприємства «Іванківське лісове господарство» не приймалося.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 №610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» (яке діяло на час виникнення спірних правовідносин) з метою, недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Так, прокурор наголошує на тому, що розпорядження Іванківської районної державної адміністрації прийняте всупереч вимогам ст. ст. 20, 56, 84, 116, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України.

В позові прокурор вказує, що внаслідок прийняття вказаного розпорядження та у зв`язку з реєстрацією права власності на спірну земельну ділянку дійсний власник спірної земельної ділянки Київська обласна державна адміністрація та землекористувач ДСГП «Ліси України» позбавлені можливості розпоряджатися та користуватися нею відповідно до вимог законодавства.

Підставою для звернення з позовом до суду прокурор вказує, те що Київська обласна державна адміністрація на сьогодні має право звернутися до суду за захистом порущеного права як розпорядник земель державної форми власності за межами населених пунктів Вишгородського району, однак, заходів до усунення порушень законодавства нею не вжито, що свідчить про наявність підстав для захисту інтересів держави Вишгородською окружною прокуратурою.

З огляду на це, прокурор просить суд усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення, шляхом скасування рішення державного реєстратора №62474986 від 21.12.2021 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0097 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ТОВ «Оланта Ленд» щодо неї.

Щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, прокурор послався на практику Верховного Суду, відповідно до якої скасування реєстрації може бути засобом захисту державних інтересів, якщо воно призводить до припинення неправомірних прав відповідачів та відновлення прав законних користувачів.

Застосування такого способу захисту порушеного права прокурор аргументував тим, що цей позов слід розглядати, саме як негаторний, оскільки вважає, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та будь-яким органом державної влади чи місцевого самоврядування жодних рішень про її вилучення з державного лісового фонду і з постійного користування спеціалізованого лісогосподарського підприємства не приймалось.

Оцінивши та дослідивши надані до матеріалів справи докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з приписами частин 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року №3-рп/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у частинах третій і четвертій статті 23 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до ч. 3 даної статті прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Таким чином, прокурор має право здійснювати в господарському суді представництво законних інтересів держави в особі органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, за виключенням державних компаній.

Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Зверненню прокурора з даним позовом до суду передувало відповідне листування з Київською обласною державною адміністрацією, з якого вбачається, що відповідний орган був обізнаний про необхідність захисту порушених інтересів держави, проте не здійснив самостійний захист цих інтересів в суді, що свідчить про його бездіяльність та зумовлює висновки суду про дотримання прокурором вимог, що ставляться для визначення здійснення останнім представництва інтересів держави, як виправданого.

Таким чином, відповідно до ст. 23 Закону України Про прокуратуру, суд дійшов висновку, що у прокурора наявні підстави для представництва інтересів держави в суді в особі Київської обласної державної адміністрації.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

В силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Положеннями ч. ч. 1-3 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно зі ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б)територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу України в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються Земельним кодексом України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 Земельного кодексу України).

За основним цільовим призначенням Земельний кодекс України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт е частини першої ст. 19 Земельного кодексу України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (ст. 63 Лісового кодексу України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (ст. 5 Лісового кодексу України).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Обґрунтовуючи твердження про приналежність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, що перебувають на праві постійного користування ДСГП «Ліси України» прокурор посилається на положення п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, а також на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакцій чинній на момент звернення прокурора з позовом до суду) до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Отже умовами, за якими право постійного користування земельною ділянкою може підтверджуватися планово-картографічними матеріалами, є факт передання земельної ділянки на користь відповідного державного підприємства до набрання чинності Земельним Кодексом України.

Земельний кодекс України набрав чинності 01.01.2002.

Відповідно, посилатися на планово-картографічні матеріали, у якості доказів перебування земельної ділянки лісогосподарського призначення на праві постійного користування було б можливим, якщо б така земельна ділянка була передана відповідному державному підприємству до 01.01.2002.

Разом з цим, прокурор на підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, розташованої у межах 22 кварталу Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» посилається на інформацію Українського державного проектного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект», яка міститься в листі від 18.02.2022 за №167 та доданих до нього фрагментів з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами таксаційних виділів Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство».

Однак, суд зазначає, що вказаний вище фрагмент з публічної кадастрової карти України лісовпорядкування 2014 року не може підтвердити віднесення спірної земельної ділянки до земель, що посвідчують право лісогосподарського підприємства на них саме до 01.01.2002.

Адже, умовою застосування до спірних правовідносин норми пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України є підтвердження факту надання спірної земельної ділянки в постійне користування ДП «Іванківське лісове господарство» саме до 01.01.2002 включно, чого прокурором не доведено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.04.2024 у справі №913/50/22.

Інших доказів, що підтверджують факт передачі спірної земельної ділянки у користування ДП «Іванківське лісове господарство» таких як відомості з Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючі документи (державний акт на право постійного користування землею, рішення органу місцевого самоврядування або державної влади) до матеріалів справи не надано.

З долученого до матеріалів справи висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Бікуса Ю.Ф. за результатами проведення земельно-технічної експертизи №208869/18-41 від 12.10.2018, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0097 частково розташована в межах земель Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», згідно із планшетом №4 лісовпорядкування 2014. Площа вказаної земельної ділянки в межах земель Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», згідно з планшетом №4 лісовпорядкування 2014 становить 0, 4432 га.

Таким чином, спірна земельна ділянка лише частково перебуває в межах земель Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство». Натомість прокурором не аргументовано позовні вимоги щодо можливості усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою площею 1, 0696 га.

Отже, наведені прокурором аргументи, в цій частині, не є в достатній мірі доведені та обґрунтовані.

Крім того, слід зазначити наступне.

Способом захисту порушеного права прокурор обрав негаторний позов. Та сутність такого захисту, на думку прокурора, має полягати у необхідності усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення, шляхом скасування рішення державного реєстратора №62474986 від 21.12.2021 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097 та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0097 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ТОВ «Оланта Ленд» щодо неї.

Як вбачається з матеріалів справи набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку відбулося на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №5413 від 21.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською І.М.

В подальшому, 21.12.2021 за Товариством з обмеженою відповідальності Оланта Ленд відбулась державна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097 площею 1, 0696 га.

Згідно приписів ст. 1 Лісового Кодексу України (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Згідно ст. 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ст. 10 Лісового кодексу України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності. Суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Згідно ст. 12 Лісового Кодексу України Громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом. Громадяни та юридичні особи у встановленому законом порядку можуть набувати у власність для лісорозведення земельні ділянки, а також можуть мати у власності ліси, створені шляхом лісорозведення на набутих у власність у встановленому законом порядку земельних ділянках, а також самозалісені ділянки на набутих у власність у встановленому законом порядку земельних ділянках. Ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Зі змісту наведених положень вбачається, що законодавство цілком допускає можливість володіння приватними особами лісовими ділянками.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц Верховний Суд відступив від своїх попередніх висновків, та зазначив, що оскільки законодавство прямо передбачає можливість перебування земель лісового фонду у володінні приватних суб`єктів, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності, то на відміну від земель водного фонду захист прав власника на які має здійснюватися у спосіб подання негаторного позову, захист прав власника на землі лісогосподарського призначення має здійснюватися у спосіб подання віндикаційного позову, в порядку передбаченому ст. 387 Цивільного кодексу України, за умови, що за відповідачем зареєстроване право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі прав, що є підтвердженням здійснення відповідачем володіння такою земельною ділянкою.

Так, в п. 72 Постанови від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Згідно приписів ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

В п. 70 Постанови від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) з чужого незаконного володіння.

Як вже зазначалося право власності за Товариством з обмеженою відповідальності Оланта Ленд на спірну земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що з огляду на викладене вище дає підстави для висновку, що відповідач є володільцем земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0097.

В п. 146 Постанови від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, прокурор, здійснюючи захист інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації, усвідомлюючи, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та який здійснює фактичне володіння земельною ділянкою, стверджуючи про приналежність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення мав звернутися до суду не з негаторним позовом та просити усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а мав звернутися з віндикаційним позовом за правилами ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України.

Відтак, обраний прокурором спосіб захисту порушеного права не є ефективним для спірних правовідносин.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Наведене в сукупності дає підстави для висновку про відмову у задоволенні позову, як в частині вимог про усунунення перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення, шляхом скасування рішення державного реєстратора №62474986 від 21.12.2021 про реєстрацію права приватної власності ТОВ «Оланта Ленд» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0097, так і в частині вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0097 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ТОВ «Оланта Ленд» щодо неї, оскільки обидві позовні вимоги викладено в аспекті помилково обраного прокурором способу захисту порушеного права негаторного позову, який для спірних правовідносин не є ефективним способом захисту.

Згідно приписів ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Прокурор, посилався на те, що саме негаторний позов є належним способом захисту порушеного права позивача, в інтересах якого він звернувся до суду.

Наведене зумовлює неможливість самостійного застосування судом належного способу захисту права, адже таке застосування суперечило б вимогам ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає можливість самостійного застосування судом ефективного способу захисту порушеного права лише коли такий спосіб не визначено законом або договором, а також призвело б до погіршення процесуального становища відповідача, адже доступні для нього засоби захисту від пред`явлених вимог в аспекті негаторного та віндикаційного позовів є доволі відмінними, що зокрема стосується і можливості застосування наслідків пропуску строків позовної давності, якими, на відміну від віндикаційного, подання негаторного позову не обмежуються.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За викладених обставин, позовні вимоги прокурора задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи відмову в задоволенні позову в повному обсязі, суд приходить до висновку, що правові підстави для подальшого існування вжитих в межах даної справи заходів забезпечення позову відсутні не в залежності від волі учасників справи (в т.ч. особи, на захист матеріально-правового інтересу якої вони були вжиті).

З огляду на викладене, враховуючи наявність підстав, з якими приписи ч. 9 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України пов`язують обов`язок суду скасувати вжиті ним заходи забезпечення позову, та надану приписами ч. 1 ст. 145 вказаного Кодексу суду можливість вчинення таких дій за власною ініціативою, то вжитті ухвалою Господарського суду Київської області від 10.01.2024 у даній справі заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

За результатами розгляду заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Вказана заява аргументована тим, що на думку відповідача прокурор фактично має на меті відновити володіння та отримати реєстраційне підтвердження володінням спірною земельною ділянкою, у зв`язку з чим до позовних вимог про передачу спірної земельної ділянки від відповідача Київській обласній державній адміністрації повинен застосовуватися загальний строк позовної давності.

Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Суд зазначає, що у даній справі прокурором обрано негаторний спосіб захисту порушених державних інтересів.

Негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16- ц та від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.

За таких обставин заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Судові витрати прокуратури по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Київську обласну прокуратуру.

У судовому засіданні, яке відбулось 28.06.2024, відповідно до частини 1 статті 240 ГПК України, було проголошено скорочений текст рішення, а саме його вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 13, 74, 86, 123, 129, 233, 236, 238, ч. 1 ст. 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальності Оланта Ленд відмовити.

2. Витрати зі сплати судового збору покласти на Київську обласну прокуратуру.

3. Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Господарського суду Київської області від 10.01.2024.

Повне рішення складено 15.04.2025.

Суддя О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.