ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2024м. ХарківСправа № 922/466/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Катречко Д.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова, 61072, м. Харків, вул. Тобольська, буд. 55-а
до
про скасування рішення, визнання недійсним договору та витребування майна
за участю представників сторін:

прокурора: Ткаченко К.О.;

відповідача 1: Василенко І.Ю.;

відповідач 2: Василенко І.Ю.;

відповідача 3: не з`явився;

відповідача 4: Кучер Ю.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом до відповідача 1. Харківської міської ради, відповідача 2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, відповідача 3. Фізичної особи ОСОБА_1 , відповідача 4 фізичної особи ОСОБА_2, про:

- визнання незаконним та скасування пункту 2 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 року № 757/17;

- визнати недійсним договір купівлі - продажу нежитлових будівель від 24.11.2017 року № 5520-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Шумейко Ларисою Вікторівною, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 641;

- припинення права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, зареєстроване на підставі договору купівлі - продажу від 02.05.2019 року № 1658 (номер запису про право власності: 31392848 від 02.05.2019 року);

- витребувати у ОСОБА_2 на користь Харківської міської територіальної громади нежитлові приміщення підвалу № 7,8, загальною площею 38,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також до стягнення заявлені судові витрати.

Ухвалою суду від 09.02.2022 року позовну заяву Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова (вх. № 466/22 від 04.02.2022 року) залишити без руху. Встановлено Керівнику Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова строк на усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

15.02.2022 року від прокурора через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 3591) про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 21.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на "10" березня 2022 року о 11:45 год.

Підготовче засідання у справі № 922/27/22 яке було призначено на 01 березня 2022 року не відбулось у зв`язку із введенням воєнного стану, постійними обстрілами міста Харкова ворожими військами та веденням активних бойових дій на території Харківської області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи, у зв`язку із чим, ухвалою суду від 09.06.2022 року призначено підготовче засідання у справі на "12" липня 2022 року о(б) 09:35 год. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

08.07.2022 року від відповідача 4 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 6339/22).

08.07.2022 року від відповідача 4 через канцелярію суду надійшла заява про залишення позову без розгляду (вх. № 6340/22).

08.07.2022 року від відповідача 4 через канцелярію суду надійшла заява про зупинення провадження у справі (вх. № 6341/22).

12.07.2022 року від прокурора через канцелярію суду надійшло клопотання про доручення документів (вх. № 6499/22).

12.07.2022 року від відповідача 4 через канцелярію суду надійшло клопотання про доручення документів (вх. № 6500/22).

Ухвалою суду від 12.07.2022 року у задоволенні клопотання (вх. № 6340 від 08.07.2022 року) - відмовлено. Задоволено клопотання (вх. № 6341 від 08.07.2022 року) про зупинення провадження у справі. Зупинено провадження по справі № 922/466/22 до розгляду справи № 483/448/20 Великою Палатою Верховного Суду.

20.07.2022 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 6968).

20.07.2022 року через канцелярію суду надійшло клопотання (заява) (вх. № 6969) про зупинення провадження у справі.

20.07.2022 року через канцелярію суду надійшло клопотання (заява) (вх. № 69970) про застосування строку позовної давності.

01.08.2022 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7521).

01.08.2022 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7522).

01.08.2022 року через канцелярію суду надійшло клопотання заяву (вх. № 7523) про залишення позовної заяви без розгляду.

01.08.2022 року через канцелярію суду надійшло клопотання (заява) (вх. № 7524) про застосування строку позовної давності.

01.08.2022 року через канцелярію суду надійшло клопотання (заява) (вх. № 7525) про застосування строку позовної давності.

01.08.2022 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7521).

01.08.2022 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7522).

26.12.2022 року від прокурора через канцелярію суду надійшло повідомлення (вх. № 17118/22).

12.04.2023 року від відповідача 1 через канцелярію суду надійшло повідомлення (вх. № 8960/23).

04.08.2023 року від Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. №20468/23) про поновлення провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.08.2023 року клопотання (вх. №20468/23 від 04.08.2023 року) Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова про поновлення провадження у справі - задоволено. Провадження у справі № 922/466/22 поновлено. Призначено у справі підготовче засідання на 23 серпня 2023 року о 09:30 год. Явку учасників справи у підготовче засідання визнано обов`язковою.

23.08.2023 року від прокурора через канцелярію суду надійшло клопотання про долучення документів (вх. № 22515/23).

Ухвалою суду від 23.08.2023 року клопотання (вх. № 6969 від 20.07.2022 року) про зупинення провадження, клопотання (вх. № 6970 від 20.07.2022 року, вх. № 7524 від 01.08.2022 року та вх. № 7525 від 01.08.2022 року) про застосування строків позовної давності та клопотання (вх. № 7523 від 01.08.2022 року) про залишення позову без розгляду - повернуто без розгляду.

Ухвалою суду від 23.08.2023 року, яку занесено до протоколу судового засідання, у зв`язку із неявкою уповноважених представників відповідачів, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 13 вересня 2023 року о(б) 11:20 год.

29.08.2023 року від відповідача 4 через канцелярію суду надійшла заява (вх.. № 23068/23) про ознайомлення із матеріалами справи.

05.09.2023 року від відповідача 4 через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 23840/23) про застосування строків позовної давності.

08.09.2023 року від прокурора через канцелярію суду надійшли заперечення (вх. № 24242/23).

Ухвалою суду від 13.09.2023 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 27 вересня 2023 року о(б) 12:00 год.

27.09.2024 року від відповідача 1 та відповідача 2 через канцелярію суду надійшли документи про доручення до матеріалів справи (вх. № 26187/23).

Ухвалою суду від 27.09.2023 року зупинено провадження у справі зупинити № 922/466/22 до закінчення розгляду у касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 925/1133/18. Зобов`язано учасників справи повідомити Господарський суд про результати розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 925/1133/18. Запропоновано відповідачу 1 та відповідачу 2 надати письмові пояснення щодо відправлення відзиву вх. № 6968 від 20.07.2022 року, відзиву вх. № 7521 від 01.08.2022 року та відзиву вх. № 7522 від 01.08.2022 року.

09.01.2024 року від прокурора через канцелярію суду надійшло повідомлення (вх. № 569/24).

04.10.2024 року від прокурора через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 25059/24) надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.10.2024 року провадження у справі № 922/466/22 поновлено. Продовжено строк підготовчого засідання у справі на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та здійснити розгляд справи впродовж розумного строку. Призначено підготовче засідання у справі на 30 жовтня 2024 року о 11:20 год. у приміщенні господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, майдан Свободи, 5, 8-й під`їзд, 1-й поверх, зал № 113 про що повідомити учасників справи. Явку учасників справи у підготовче засідання визнано обов`язковою.

28.10.2024 року від представника відповідача 4 через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 27167/24) про призначення будівельно-технічної експертизи.

Внаслідок ворожого обстрілу 28 жовтня 2024 року було пошкоджено будівлю Держпрому та приміщення в яких знаходиться Господарський суд Харківської області. У зв`язку з вказаними подіями, судове засідання призначене на 30.10.2024 о(б) 11:20 за вказаною справою не відбулось.

Ухвалою суду від 04.11.2024 року знято з розгляду справу № 922/466/22. Призначено у справі підготовче засідання на "13" листопада 2024 р. о(б) 11:20 год. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників у судове засідання є обов`язковою.

13.11.2024 року від прокурора через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 28589/24) про доручення документів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 13.11.2024 року клопотання (вх. № 27167/24 від 28.10.2024 року) відповідача 4 про призначення будівельно-технічної експертизи - повернуто без розгляду. Судом роз`яснено відповідачу 4, що оскільки клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи та додані до нього документи були подані до Господарського суду Харківської області в електронному вигляді, суд не здійснює повернення роздрукованих документів у паперовому вигляді відповідачу 4.

Ухвалою суду від 13.11.2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом закрито підготовче засідання у справі, та призначено справу до розгляду по суті на 27 листопада 2024 року о(б) 13:00 год.

26.11.2024 року від представника відповідача 4 через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 29767/24) про ознайомлення із матеріалами справи.

27.11.2024 року від прокурора через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 29880/24) про доручення документів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 27.11.2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом з розгляду справи по суті оголошено перерву до 18 грудня 2024 року о(б) 11:00 год.

18.12.2024 року від представника відповідача 4 через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 31801/24) про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 18.12.2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом відмовлено у клопотанні (вх. № 31801/24 від 18.12.2024 року) відповідача 4 про відкладення розгляду справи, оскільки як вбачається із матеріалів справи відповідач 4 повідомлений про розгляд справи у суді, та не позбавлений права на забезпечення щодо участі у судовому засіданні 18.12.2024 року іншого представника.

Ухвалою суду від 18.12.2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом у зв`язку із оголошенням у м. Харкові повітряної тривоги станом на час розгляду справи № 922/466/22, для забезпечення прав сторін, судом з розгляду справи по суті оголошено перерву до 19 грудня 2024 року о(б) 10:00 год.

Уповноважений представник відповідача 3 у призначене судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, про час та місце розгляд справи повідомлений належним чином.

Присутній у судовому засідання з розгляду справи по суті прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив суд, позов задовольнити.

Присутній у судовому засідання з розгляду справи по суті уповноважений представник відповідача 1 та відповідача 2 проти задоволення позову заперечував із підстав викладених у наданому до суду відзиві на позовну заяву.

Присутній у судовому засідання з розгляду справи по суті уповноважений представник відповідача 4 надав усні заперечення проти позову, та просив суд, відмовити у його задоволенні.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, та надані докази, заслухавши присутніх у судовому засіданні прокурора та представників відповідача 1, відповідача 2, відповідача 4, суд встановив наступне.

Як зазначає прокурор, Шевченківською окружною прокуратурою м. Харкова систематично вивчається стан додержання вимог законодавства з питань законності відчуження державного та комунального майна.

Встановлено, що Новобаварською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному Єдиного реєстру досудових розслідувань N 0000002 від 04.01.2017 року за частиною 2 статті 366 Кримінального кодексу України, за фактами службового підроблення під час оцінки та продажу комунального майна Харківською міською радою (відповідача 1).

Під час досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 року в Управлінні комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради (відповідача 2) проведено вилучення ряду приватизаційних справ, у тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

За твердженнями прокурора, вивченням зазначеної приватизаційної справи встановлено, що 06.10.2016 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (орендодавець, відповідач 2) та фізичною особою - підприємцем Шумейко Ларисою Вікторівною (орендар, відповідач 3) було укладено договір оренди нежитлових приміщень N 4167. На підставі вказаного договору в строкове платне користування орендарю передано нежитлові приміщення підвалу N 7, 8, загальною площею 34,8 кв.м. у житловому будинку (технічний паспорт від 01.12.2014 року, інвентаризаційна справа N 72223), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належали до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, строком до 06.09.2019 року. У пункті 3.1. вказаного договору оренди зазначено, що вартість об`єкту оренди складає 97 800 грн., без ПДВ станом на 08.08.2016 року.

Відповідно до умов договору оренди орендар зобов`язаний: змінювати стан орендованого майна виключно за письмовою згодою орендодавця (пункт 4.7. договору).

Здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою орендодавця. За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством. Здійснювати реконструкцію орендованого майна за письмовою згодою орендодавця за свій рахунок за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством (пункт 4.8. договору).

Також прокурор зазначає, що актом прийому-передачі від 06.10.2016 року майно, зазначене у договорі оренди, було передано орендарю (відповідачу 3).

В подальшому орендар (відповідач 3) звернувся до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради (відповідача 2) з листом (вх. N 19428 від 01.11.2016 року) про надання дозволу на приватизацію орендованого майна.

Проте, як зазначає прокурор у позовній заяві, до вказаного листа не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію.

Рішенням 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 року N 757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова», вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком - переліком об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу).

Пунктом вказаного переліку передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу орендарем - Фізичною особою - підприємцем Шумейко Л.В. (відповідачем 3) підлягають: - нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, площею 34,8 кв.м.

Відповідачем 3 (орендарем) 22.09.2017 року до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради (відповідача 2) було подано заяву N 3475 про приватизацію орендованого майна.

На підставі заяви відповідача 3 (орендаря) від 22.09.2017 року Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради (відповідач 2) 26.09.2017 року направлено лист № 14682 Фізичній особі - підприємцю Белих Б.М., як суб`єкту оціночної діяльності, з пропозицією провести оцінку майна, з метою визначення вартості об`єкта для приватизації шляхом викупу.

13.10.2017 року суб`єктом оціночної діяльності Фізичною особою - підприємцем Белих Б.М. було складено звіт про оцінку, відповідно до якого вартість зазначеного майна склала 80 100 грн., без ПДВ, що як зазначає прокурор у позовній заяві, є менше, аніж вартість об`єкту згідно договору оренди.

У зв`язку із чим, вивченням вказаного звіту було встановлено, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, у тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні.

У подальшому, 24.11.2017 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (відповідачем 2) та Фізичною особою - підприємцем Шумейко Л.В. (відповідачем 3) було укладено договір купівлі-продажу № 5520-B-C, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 641.

Відповідно до умов договору, Фізичною особою - підприємцем Шумейко Л.В. (відповідачем 3) набуло у власність шляхом викупу за 96 120 грн., з ПДВ, майно, яке було орендовано на підставі договору № 4167 від 06.10.2016 року, а саме: нежитлові приміщення підвалу № 7, 8, загальною площею 34.8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, на переконання прокурора, відповідачем 3 жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту оренди у нього в оренді не здійснено, а у звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі - продажу, заяві відповідача 3 з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості щодо поліпшень відсутні. Також, як зазначає прокурор, відповідачем 3 до органу приватизації під час приватизації не було надано документів передбачених пунктом 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час оренди.

Вищевказане свідчить про те, що рішення міської ради від 20.09.2017 року № 757/17 прийнято з порушенням вимог статті 345 Цивільного кодексу України, статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», статей 1, 2, 4, 29, Закону України «Про приватизацію державного майна», статей 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», а тому, є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі - продажу суперечить вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Також, прокурор зазначає, що у подальшому на підставі договору купівлі - продажу від 02.05.2019 року № 1658 право власності на нежитлові приміщення підвалу № 7, 8 загальною площею 34,8 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 01) що розташовані у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 . перейшло від відповідача 3 до ОСОБА_2 (відповідача 4). Рішення про державну реєстрацію № 46697923 від 02.05.2017 року.

Тому, прокурор зазначає, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійного (нікчемного) правочину, це майно можу бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання відповідно позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною 1 статті 338 Цивільного кодексу України. У такому випадку за твердженнями прокурора, діюче законодавство не пов`язує можливості витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно.

Враховуючи вищевикладене, та оскільки спірне майно вибуло поза волею власника, Харківської територіальної громади, воно на переконання прокурора підлягає витребуванню у ОСОБА_2 (відповідача 4). У комунальну власність Харківської територіальної громади в особі Харківської міської ради.

Вищевказані обставини стали причиною звернення прокурора із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.

Верховний суд неодноразово звертав увагу, що оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 1 та 15.10.2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19.11.2019 року у справі № 911/3680/17.

Як вбачається із матеріалів справи, 20.09.2017 року Харківською міською радою 14 сесії 7 скликання було прийнято рішення "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" № 757/17.

Додатком № 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 року № 757/17 «Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуження) шляхом викупу» - нежитлові приміщення підвалу № 7,8, адреса: АДРЕСА_1 - ФОП Шумеко Л.В.

24.11.2017 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (відповідачем 2) та Фізичною особою - підприємцем Шумейко Л.В. (відповідачем 3) було укладено договір купівлі-продажу № 5520-B-C, відповідно до умов якого, Фізичною особою - підприємцем Шумейко Л.В. (відповідачем 3) набуто у власність шляхом викупу нежитлові приміщення підвалу № 7, 8, загальною площею 34.8 кв.м. розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

З вищевикладеного слідує, що прийняте 20.09.2017 року Харківською міською радою 14 сесії 7 скликання було прийнято рішення "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" № 757/17 вже було реалізоване і вичерпало свою дію 24.11.2017 внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу та переходу до покупця права власності на спірні нежитлові приміщення, у зв`язку із чим, за висновком суду, така позовна вимога не призведе до поновлення прав територіальної громади м. Харкова і не є ефективним способом захисту прав територіальної громади м. Харкова.

Враховуючи вищевикладене, та з огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до суду про визнання незаконним та скасування пункту 2 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 року № 757/17 пункту 2 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 року № 757/17 вже був реалізований та вичерпав свою дію його виконанням, а саме шляхом укладення 24.11.2017 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (відповідачем 2) та Фізичною особою - підприємцем Шумейко Л.В. (відповідачем 3) договору купівлі-продажу № 5520-B-С, визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування (Харківської міської ради - відповідача 1) є актами одноразового застосування, та вичерпали свою дію фактом їхнього виконання, що виключає задоволення позовних вимог у цій частині.

Верховний суд неодноразово звертав увагу, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин, то це виключає необхідність надання судом оцінки будь-яким іншим аргументам сторін щодо наведених вище позовних вимог, які задоволенню не підлягають.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19, від 06.04.2021 року у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 року у справі №200/606/18, від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц.

Щодо позовних вимог прокурора про:

- визнання недійсним договора купівлі - продажу нежитлових будівель від 24.11.2017 року № 5520-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Шумейко Ларисою Вікторівною, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 641;

- припинення права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, зареєстроване на підставі договору купівлі - продажу від 02.05.2019 року № 1658 (номер запису про право власності: 31392848 від 02.05.2019 року);

- витребування у ОСОБА_2 на користь Харківської міської територіальної громади нежитлові приміщення підвалу № 7,8, загальною площею 38,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06.02.2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01.10.2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10.09.2014 року у справі № 6-32цс14).

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, прокурор у даній справі прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння Харківської міської територіальної громади, то належною (ефективною) позовною вимогою є вимога про витребування у відповідача 4 - ОСОБА_2 на користь Харківської міської територіальної громади спірний об`єкт нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.06.2024 року у справі №922/461/22.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, суд враховує, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України).

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою.

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам).

Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

З аналізу вищевикладеного слідує, що у цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння.

Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.

Отже, саме задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 року у справі № 633/408/18).

При цьому, застосування інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судами також ознак добросовісності/недобросовісності у діях кінцевого набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19 дійшла висновку, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18).

При цьому, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі №925/1351/19).

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

З аналізу вищевикладеного слідує, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 Цивільного кодексу України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 Цивільного кодексу України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

В обґрунтування вимог у частині припинення права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна та витребування у ОСОБА_2 на користь Харківської міської територіальної громади нежитлові приміщення підвалу, прокурор посилається на те, що на підставі договору купівлі - продажу від 02.05.2019 року № 1658 право на нежитлові приміщення підвалу № 7, 8 загальною площею 34,8 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 01) що розташовані у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 . перейшло від відповідача 3 до ОСОБА_2 (відповідача 4). Рішення про державну реєстрацію № 46697923 від 02.05.2017 року. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійного чи нікчемного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України. У такому випадку на переконання прокурора, діюче законодавство не пов`язує можливості витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів права відчужувати це майно.

Вказане на думку прокурора свідчить про те, що у даному випадку правильним способом захисту порушеного права є визнання недійним договору купівлі - продажу з одночасним припиненням права власності та витребування нерухомого майна у кінцевого набувача.

Також зазначає, що добросовісність дій особи варто визначати з її дій, що виявляють її волю та волевиявлення, а також формуються відповідно до усвідомлення меж, за які не допустимо виходити. Учасниками спірних правовідносин є фізичні особи та територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування. Тому, характеризуючи критерій добросовісності набуття права власності на комунальне майно фізичною особою шляхом викупу у приватизаційній процедурі, необхідно виходити з того, що приватизаційне законодавство відповідає принципу правової визначеності, тобто є чітким, однозначним і зрозумілим. Це означає, що орендар комунального майна не можу не знати порядку та підстав для приватизації шляхом викупу. При цьому, орендар обізнаний з умовами договору оренди комунального майна, зокрема щодо порядку здійснення поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди. Тобто, в силу об`єктивних обставин орендар, проявивши розумку обачність, знає про те, що майно є власністю територіальної громади, має спеціальний статус та порядок відчуження. Таким чином, за твердженнями прокурора, воля та волевиявлення орендаря формується з чіткого розуміння меж його цивільних прав на комунальне майно шляхом викупу у зв`язку із нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди. У свою чергу, таке волевиявлення виражається в юридично значущі дії - подання заяви про приватизацію шляхом викупу. Також, прокурор зазначає, що подання цієї заяви є ініціативними діями особи щодо початку спрощеної процедури приватизації для органу місцевого самоврядування порівняно із проведенням аукціону. Проте, як зазначає прокурор, такі дії свідчать про їх недобросовісність у зв`язку із усвідомленням незаконності особою, що розраховує на помилку або співучасть у порушенні закону з боку органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд зазначає, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що звертаючись з даним позовом до суду прокурором не наведено жодних обставин, та не надано до суду у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про недобросовісність відповідача 4, та не зазначено жодну із передбачених статтею 388 Цивільного кодексу України підстав для витребування майна від добросовісного набувача, яка має бути застосована у даному конкретному випадку з дотриманням принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічний правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16.06.2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).

У пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі № 922/614/19 зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Оспорювання ж рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, також не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване; подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 01.10.2019 та 15.10.2019 у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17.

Як вбачається із матеріалів справи, та із врахуванням заявлених прокурором позовних вимоги, останній прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади, тому за висновком суду, єдиною належною (зокрема ефективною) позовною вимогою є вимога про витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади (яка і є фактичним позивачем у даній справі), оскільки, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем 4), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Враховуючи вищевикладене, звернення прокурора до суду із застосуванням неналежного (неефективного) способу захисту прав місцевої територіальної громади є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, що виключає необхідність вирішення судом клопотання відповідача 4 про застосування позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про прокурора про:

- визнання незаконним та скасування пункту 2 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 року № 757/17;

- визнання недійсним договір купівлі - продажу нежитлових будівель від 24.11.2017 року № 5520-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Шумейко Ларисою Вікторівною, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 641;

- припинення права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, зареєстроване на підставі договору купівлі - продажу від 02.05.2019 року № 1658 (номер запису про право власності: 31392848 від 02.05.2019 року);

- витребування у ОСОБА_2 на користь Харківської міської територіальної громади нежитлові приміщення підвалу № 7,8, загальною площею 38,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 у даному випадку не призведуть до поновлення прав власника, а отже, такі вимоги із урахуванням висновків викладених у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 червня 2024 року у справі № 922/461/22 не є ефективним способом захисту права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог прокурора у даній справі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Частиною четвертою статті 11 Господарського процесуального кодексу України також унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "РуїсТоріха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статтею 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018 року, від 24.04.2019 року, від 05.03.2020 року Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, які залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог прокурора у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір у даній справі у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог покладається на прокурора.

Керуючись статтями 73, 74, 86, 123, 126, 128, 129, 183, 236 - 238, 240 - 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.

Реквізити сторін:

прокурор: Керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова, 61072, м. Харків, вул. Тобольська, буд. 55-а);

відповідач 1: Харківська міська рада (61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 7, );

відповідач 2: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 16, );

відповідач 3: Фізична особа ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач 4: Фізична особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено "30" грудня 2024 р.

Суддя О.О. Ємельянова