ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"23" грудня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/352/24

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Войтюка В.Р., при секретарі судового засідання Мамчур А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення

у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича

до відповідача - 1 Фізичної особи-підприємця Самсонюка Сергія Анатолійовича

до відповідача - 2 Приватного акціонерного товариства "Київстар"

про усунення перешкод у здійсненні господарської діяльності.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: ОСОБА_3 (в залі суду);

Від відповідача - 1: не з`явився;

Від відповідача - 2: ОСОБА_4 (в залі суду).

ВСТАНОВИВ:

09 квітня 2024 року Фізична особа-підприємець Каспрук Костянтин Сергійович (далі - позов) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача - 1 Фізичної особи-підприємця Самсонюка Сергія Анатолійовича (далі - відповідач - 1) до відповідача - 2 Приватного акціонерного товариства "Київстар" (далі - відповідач - 2) про усунення перешкод у здійсненні господарської діяльності.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 918/352/24 за позовом Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича до відповідача - 1 Фізичної особи-підприємця Самсонюка Сергія Анатолійовича до відповідача - 2 Приватного акціонерного товариства "Київстар" про усунення перешкод у здійсненні господарської діяльності, розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 08 липня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

09 липня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича надійшла заява, в якій останній просить суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 16 липня 2024 року розгляд заяви фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення призначено на 05 серпня 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05 серпня 2024 року відкладено розгляд заяви Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення на 16 вересня 2024 року.

Відповідно до супровідного листа від 15 серпня 2024 року № 918/352/24/926/24, матеріали справи № 918/352/24 направлено до Північно-західного апеляційного господарського суду.

17 жовтня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення.

24 жовтня 2024 року матеріали справи № 918/352/24 повернулися до Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 25 жовтня 2024 року розгляд заяви Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення призначено на 11 листопада 2024 року.

Відповідно до супровідного листа від 01 листопада 2024 року № 918/352/24/1228/24, матеріали справи № 918/352/24 направлено до Північно-західного апеляційного господарського суду.

11 листопада 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача - 2 надійшли заперечення на заяви Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення.

10 грудня 2024 року матеріали справи № 918/352/24 повернулися до Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 10 грудня 2024 року розгляд заяви Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення призначено на 23 грудня 2024 року.

В судовому засіданні 23 грудня 2024 року представник позивача підтримав подані заяви про ухвалення додаткового рішення. Представник відповідача - 2 в свою чергу в судовому засідання заперечив проти задоволення заяв про ухвалення додаткового рішення.

Суд, розглянувши вказані заяви, зазначає наступне.

09 липня 2024 року на електронну адресу Господарського суду Рівненської області надійшла заява Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича , в якій останній просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 15 000 грн. 00 коп. гонорару у фіксованому його розмірі.

Зазначена заява підписана кваліфікованим електронним підписом без використання підсистем "Електронний суд" та "Електронний кабінет".

18 жовтня 2023 року був введений в дію Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами", яким серед іншого було внесено зміни в Господарський процесуальний кодекс України.

Приписами 5, 6 ст. 42 ГПК України встановлено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (далі - ЄСІТС), за винятком випадків, передбачених цим Кодексом; процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням ЄСІТС в порядку, визначеному Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Абзацом першим та другим частини шостої статті 6 ГПК України унормовано, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.

За приписами частини восьмої статті 6 ГПК України реєстрація в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі; особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або із застосуванням засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Отже, реєстрація в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.

У постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 Велика Палата Верховного Суду вказала на необхідність дотримання викладених вище положень адвокатами, нотаріусами, приватними виконавцями, судовими експертами, державними органами та органами місцевого самоврядування, суб`єктами господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку.

Однак представник позивача, адвокат Твердий М.К. надіслав заяву від 09 липня 2024 року в електронній формі без використання підсистем "Електронний суд" та "Електронний кабінет", що не узгоджується з наведеними вище нормами процесуального законодавства та правовою позицією Верховного Суду щодо їх застосування.

При цьому заявник у поданій заяві не пояснив, в чому полягає неможливість подання заяви через підсистему ЄСІТС "Електронний суд", враховуючи наявність у адвоката Твердого М.К. зареєстрованого електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС "Електронний суд".

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені у статті 170 ГПК України.

Згідно з частиною другою статті 170 ГПК України, письмова заява, клопотання чи заперечення підписується заявником або його представником.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 170 ГПК України).

Враховуючи, що представник позивача подав заяву не у спосіб, передбачений процесуальним законодавством (а саме, не через електронний кабінет у підсистемі ЄСІТС "Електронний суд" та не в паперовій формі), суд дійшов висновку про повернення без розгляду заяви представника Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення від 09 липня 2024 року.

Відповідне узгоджується з висновками, викладеними в ухвалах Верховного Суду від 27 травня 2024 року у справі № 915/828/23, від 12 березня 2024 року у справі № 918/391/23, в ухвалі Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 квітня 2024 у справі № 905/20/23.

Оскільки заяву подано електронною поштою, повернення її в паперовому вигляді не здійснюється.

Щодо розгляду заяви Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення від 17 жовтня 2024 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до правил частини 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У своєму позові позивач вказав про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на надання правової допомоги у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Відповідно до поданої заяви, позивач просить суд стягнути на його користь 15 000 грн. 00 коп. правничої допомоги.

Згідно з нормами частини 3 статті 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Рішення суду першої інстанції у справі проголошено 08 липня 2024 року, заява позивача про ухвалення додаткового рішення подана до суду 17 жовтня 2024 року, тобто поза межами встановленого строку на її подання.

Згідно з правилами статті 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення

Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.

Статтею 221 ГПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Таким чином, правила статті 221 ГПК України визначають, що вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення можливе за умови наявності поважних причин, що перешкоджають подати такі докази до закінчення судових дебатів.

Тобто, у разі якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неможливості подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Згідно з положеннями частини 8 статті 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, процесуальні норми визначають, що у разі наявності намірів у сторони отримати відшкодування понесених нею судових витрат, така сторона зобов`язана подати такі докази до закінчення судових дебатів у справі.

Якщо своєчасній подачі зазначених доказів перешкоджають поважні причини, сторона повинна повідомити суд про такі причини, обґрунтувати їх поважність та неможливість подати докази у визначений процесуальний строк, а також, до закінчення судових дебатів, зробити заяву про зобов`язання подати докази про понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Суд констатує, що доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів позивач не подав. Також, всупереч положенням статті 221 ГПК України, позивач не навів суду жодних поважних причин щодо неможливості подання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів.

Зокрема суд зауважує, що докази надання правової допомоги перебували у розпорядженні позивача задовго до вирішення справи по суті та проведення судових дебатів, однак не були подані у строки визначенні правилами частини 8 статті 129 та статті 221 ГПК України.

Відповідно до статті 113 ГПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно з правилами статті 115 ГПК України, строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За змістом статті 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з правилами частини 2 статті 42 ГПК України, учасники справи (серед іншого) зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Отже, усі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем у визначені процесуальними нормами строки, а неможливість подання доказів у такі строки повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Відповідні висновки щодо розподілу тягаря доказування та добросовісності поведінки сторони/учасника при вчиненні процесуальної дії з надання доказів у господарському процесі, викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 913/317/18, від 22 травня 2019 року у справі № 5011-15/10488-2012 та від 16 липня 2020 року у справі № 908/2828/19, від 28 липня 2020 року у справі № 904/2104/19 та від 12 січня 2021 року у справі № 924/1103/19.

З аналізу наведених норм процесуального закону видно, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із вирішенням спору у відповідному судовому рішенні. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості своєчасно подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин; подачі відповідної заяви про це до закінчення судових дебатів; наявності належного обґрунтування поважності причин, що перешкоджають подачі доказів до закінчення судових дебатів.

Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Однак така заява має бути чітко сформульована та належно обґрунтована. Процесуальний закон не визначає конкретну процесуальну стадію на якій має бути зроблена заява, але встановлює граничний строк звернення із такою заявою - до закінчення судових дебатів (схожі висновки наведені у постановах Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21 та від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21)

Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, суд зауважує, що вказівка у частині 8 статті 129, частині 1 статті 221 ГПК України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, а також документи, які підтверджують понесені витрати, позивач подав до суду після того, як суд першої інстанції ухвалив рішення по справі.

До цього позивач із заявами такого змісту не звертався, документів, які б підтверджували понесені ним витрати на правничу допомогу до суду не подавав. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не мав підстав та обов`язку вирішувати таке питання.

Зазначення у прохальній частині узагальненої вимоги у позові про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.

Твердження позивача, наведені у позовній заяві, про те, що докази, які підтверджують розмір понесених судових витрат, будуть подані додатково, у встановленому законом порядку та строки (при необхідності), не містять відповідного обґрунтування поважності причин та по суті не є заявою про стягнення судових витрат.

Саме своєчасне звернення сторони із заявою про стягнення судових витрат є передумовою розгляду судом питання про розподіл судових витрат.

Суд підкреслює, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129, 221 ГПК України, кореспондується з її обов`язками:

по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору;

по-друге, подати відповідні докази до закінчення судових дебатів, або ж заявити про неможливість їх подання до закінчення судових дебатів у справі, навівши обґрунтування поважності причин, що перешкоджають своєчасній подачі доказів;

по-третє, у разі якщо сторона зробила відповідну заяву до закінчення дебатів, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Потрібно також розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.

Відсутність заяви сторони до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.

Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 161/5317/18).

Суд констатує, що позивач до закінчення судових дебатів не подав доказів понесення судових витрат, як і не заявив клопотання/заяву про те, що такі докази будуть надані після ухвалення рішення.

Таким чином, за відсутності заяви про подання доказів до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення, у суду відсутні підстави для ухвалення судового рішення про відшкодування витрат на правову допомогу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 червня 2023 року у справі № 907/568/22, від 09 серпня 2023 року у справі № 907/850/22.

Неподання заяви чи не заявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2023 року у справі № 904/7108/21.

А проте, заява позивача про ухвалення додаткового рішення та відшкодування судових витрат не містить обґрунтування поважності причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів. Заява про необхідність розподілу судових витрат подана позивачем після закінчення судових дебатів у справі.

З врахуванням наведеного суд робить висновок, що у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та відшкодування судових витрат необхідно відмовити.

Керуючись статтями 129, 221, 232-234, 244 ГПК України, господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву представника Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення № б/н від 09 липня 2024 року у справі № 918/352/24 - повернути без розгляду.

2. У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича про ухвалення додаткового рішення № б/н від 17 жовтня 2024 року у справі № 918/352/24 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 235 ГПК України, та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 256, 257 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя Войтюк В.Р.