ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

19 грудня 2024 року м. ТернопільСправа № 921/740/21(921/351/23)
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Крутіної Ю.С.

Розглянув матеріали скарги (вх.№8857 від 19.11.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан" на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у виконавчому провадженні № 75897404

у справі №921/740/21(921/351/23)

за позовом Приватного підприємства "Афіша", бул. Т.Шевченка, 23, м. Тернопіль в особі ліквідатора Шимечка А.Я., вул. Копичинецька, 124 "Є", м. Чортків, Тернопільська область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан, бул. Т.Шевченка, 23, м. Тернопіль

про стягнення 3 270 814,18 грн

в межах справи № 921/740/21 про банкрутство Приватного підприємства "Афіша", ідентифікаційний код 36509143

За участю учасників судового процесу:

від скаржника/боржника: Михайлюк В.І. - адвокат;

від приватного виконавця: Скиба В.М. адвокат;

приватний виконавець Снігур О.Ю. (в режимі відеоконференції).

Учасникам судового процесу оголошено склад суду.

Фіксування судового засідання технічними засобами здійснюється відповідно до статті 222 ГПК України.

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило.

В судовому засіданні 19.12.2024 оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Встановив:

В провадженні Господарського суду Тернопільської області перебувала справа №921/740/21(921/351/23) за позовом Приватного підприємства "Афіша" в особі ліквідатора Шимечка А.Я. до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан про стягнення 3 270 814,18 грн.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2023 у справі №921/740/21(921/351/23) позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан на користь Приватного підприємства "Афіша" 1 812 000,00 грн боргу; 1 196 992,59 грн інфляційних втрат та 261 821,59 грн, що становить 3% річних. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан на користь Державного бюджету України 49 062,21 грн судового збору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.03.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан" задоволено. Скасовано рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2023 у справі №921/740/21 (921/351/23) в частині стягнення 1 193 368, 59 грн інфляційних втрат та 256 460, 06 грн, що становить 3% річних. В іншій частині рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2023 у справі №921/740/21(921/351/23) залишено без змін.

24.04.2024 Господарським судом Тернопільської області на виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2023 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 21.03.2024 у справі №921/740/21(921/351/23), на підставі статті 327 Господарського процесуального кодексу України, видано відповідні накази.

Ухвалою суду від 20.08.2024 заяву ПП "Афіша" в особі ліквідатора Шимечка А.Я. про виправлення/ помилки в наказі Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2024 у справі №921/740/21(921/351/23) - задоволено. Виправлено помилку, допущену в наказі Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2024 по справі №921/740/21(921/351/23) та викладено його в наступній редакції: "Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан", 46001, м. Тернопіль, бул. Т.Шевченка, 23, ідентифікаційний код 37076599 на користь Приватного підприємства "Афіша", 46001, м. Тернопіль, бул. Т.Шевченка, 23, ідентифікаційний код 36509143 - 1 812 000 (один мільйон вісімсот дванадцять тисяч) грн 00 коп. боргу, 3 624 (три тисячі шістсот двадцять чотири) грн 00 коп. інфляційних втрат та 5 361,53 грн (п`ять тисяч триста шістдесят одну гривень 53 коп., що становить 3 % річних."

19.11.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан звернулося до Господарського суду Тернопільської області із скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у виконавчому проваджені №75897404, на підставі статті 339 ГПК України (вх. № 8857).

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2024 для розгляду скарги на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у справі №№921/740/21(921/351/23), визначено суддю Охотницьку Н.В.

Разом з тим, 20.11.2024 суддею Охотницькою Н.В. подано заяву про самовідвід (вх.№767 від 20.11.2024) від розгляду скарги (вх.№8857 від 19.11.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у виконавчому проваджені №75897404.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 20.11.2024 задоволено заяву судді Охотницької Н.В. про самовідвід у розгляді скарги (вх.№8857 від 19.11.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у виконавчому проваджені №75897404 у справі №921/740/21(921/351/23).

Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.11.2024 для розгляду скарги на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у справі №№921/740/21(921/351/23), визначено суддю Боровця Я.Я.

Ухвалою суду від 22.11.2024 прийнято скаргу (вх.№8857 від 19.11.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у виконавчому проваджені №75897404 у справі №921/740/21(921/351/23), до розгляду та призначено судове засідання на 03.12.2024.

Протокольними ухвалами від 03.12.2024 та від 11.12.2024 судове засідання відкладено відповідно на 11.12.2024 та на 19.12.2024.

Представник скаржника/боржника в судове засідання з"явився, підтримав клопотання (викладено у відповіді на запереченнях) про закриття провадження у справі №921/740/21(921/351/23) щодо розгляду скарги (вх.№8857 від 19.11.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у виконавчому проваджені №75897404 з підстав, викладених в ньому (вх. № 9724 від 18.12.2024). Також, заперечив щодо заяви приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.

Приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Снігур Олег Юрійович та його представник в судове засідання з"явилися, проти доводів викладених у скарзі заперечили. Також, підтримали заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.

Представник стягувача в судове засідання не з"явився.

Розглянувши матеріали скарги та заяви, суд дійшов таких висновків.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Як визначено статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до статей 18, 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державних виконавців, інших посадових осіб органів державної виконавчої служби та приватних виконавців під час виконання судових рішень врегульовано розділом VІ "Судовий контроль за виконанням судових рішень" Господарського процесуального кодексу України ( статті 339-345 ГПК України).

Статтею 339 ГПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Статтею 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання (стаття 2 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

Відповідно до статті 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Умови і порядок виконання рішень судів регламентовані Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону України "Про виконавче провадження").

Як визначено статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Стаття 5 Закону України "Про виконавче провадження" вказує, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Інструкція з організації примусового виконання рішень розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України "Про виконавче провадження", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 Закону, здійснюють державні виконавці та приватні виконавці (крім рішень, передбачених частиною другою статті 5 Закону) (далі - виконавці) (пункт 2 Інструкції).

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2023 у справі №921/740/21(921/351/23) позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан на користь Приватного підприємства "Афіша" 1 812 000,00 грн боргу; 1 196 992,59 грн інфляційних втрат та 261 821,59 грн, що становить 3% річних. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан на користь Державного бюджету України 49 062,21 грн судового збору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.03.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан" задоволено. Скасовано рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2023 у справі №921/740/21 (921/351/23) в частині стягнення 1 193 368, 59 грн інфляційних втрат та 256 460, 06 грн, що становить 3% річних. В іншій частині рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2023 у справі №921/740/21(921/351/23) залишено без змін.

24.04.2024 Господарським судом Тернопільської області на виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2023 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 21.03.2024 у справі №921/740/21(921/351/23), на підставі статті 327 Господарського процесуального кодексу України, видано відповідні накази.

Ухвалою суду від 20.08.2024 заяву ПП "Афіша" в особі ліквідатора Шимечка А.Я. про виправлення/помилки в наказі Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2024 у справі №921/740/21(921/351/23) - задоволено. Виправлено помилку, допущену в наказі Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2024 по справі №921/740/21(921/351/23) та викладено його в наступній редакції: "Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан", 46001, м. Тернопіль, бул. Т.Шевченка, 23, ідентифікаційний код 37076599 на користь Приватного підприємства "Афіша", 46001, м. Тернопіль, бул. Т.Шевченка, 23, ідентифікаційний код 36509143 - 1 812 000 (один мільйон вісімсот дванадцять тисяч) грн 00 коп. боргу, 3 624 (три тисячі шістсот двадцять чотири) грн 00 коп. інфляційних втрат та 5 361,53 грн (п`ять тисяч триста шістдесят одну гривень 53 коп., що становить 3 % річних."

Статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, в тому числі за заявою стягувача про примусове виконання рішення (ч.1).

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ч.5).

За заявою стягувача, приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Снігуром Олегом Юрійовичем, відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2024 у справі №921/740/21(921/351/23), про що винесено відповідну постанову, на підставі статті 12 Закону України "Про виконавче провадження".

Статтею 39 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено підстави закінчення виконавчого провадження. Зокрема, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина 2 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження").

25.09.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Снігуром О.Ю. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 75897404.

Як визначено статтею 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є зокрема, надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Пунктом 2 постанови приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура О.Ю. від 25.09.2024, постановлено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Однак, приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Снігуром О.Ю. дій щодо зняття арешту з нерухомого майна не вчинено, чим порушено норми Закону України "Про виконавче провадження".

Так, 19.11.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан звернулося до Господарського суду Тернопільської області із скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у виконавчому проваджені №75897404, на підставі статті 339 ГПК України, в якій просив визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Снігура Олега Юрійовича щодо незняття арешту та невчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ТОВ "Україна" Ресторан, накладеного в межах виконавчого провадження № 75987404; зобов`язати приватного виконавця Снігура Олега Юрійовича зняти арешт та зареєструвати припинення обтяження нерухомого майна ТОВ "Україна" Ресторан, накладеного в межах виконавчого провадження № 75987404 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення обтяження, внесеного в реєстр під записом про обтяження № 56400960.

В обґрунтування скарги, скаржник зазначив, що приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Снігуром О.Ю. вчинено бездіяльність щодо не зняття арешту та невчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ТОВ "Україна" Ресторан, накладеного в межах виконавчого провадження № 75987404, чим порушив норми Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Тобто Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан звернулося зі скаргою в порядку, який передбачений ГПК України, та оскаржило бездіяльність приватного виконавця, яким під час виконання судового рішення, на думку скаржника, порушено його права як боржника у виконавчому провадженні.

Статтею 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державним реєстратором є державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зокрема, зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Судом встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Снігуром О.Ю. припинено чинність арешту майна ТОВ "Україна" Ресторан, проведено реєстрацію 21.11.2024, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо суб"єкта, але вже після того, як скаржник звернувся до суду з відповідною скаргою.

Вказані дії приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура О.Ю. свідчать про його бездіяльність.

Статтею 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність.

Відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Господарського процесуального кодексу України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено статтею 42 Господарського процесуального кодексу України сторони користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право, зокрема подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частиною 10 статті 11 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який не може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Враховуючи той факт, що нормами Господарського процесуального кодексу України не визначено порядок щодо закриття провадження у справі щодо розгляду скарг на дії/бездіяльність приватного виконавця, а тому суд вважає за доцільне застосувати аналогію закону (заповнення прогалин у законодавстві, який полягає в застосуванні до нього іншої норми закону, яка регламентує подібні відносини).

При цьому господарським судом, на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України, враховується правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 08.06.2022 по справі №2-591/11, згідно з яким відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (п. 82 постанови).

Стаття 46 Господарського процесуального кодексу України вказує, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до приписів статті 191 Господарського процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Пунктом 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд не приймає відмови від позову, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

У випадках відмови позивача від позову господарському суду слід перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

За вказівками зазначених норм права, до прийняття відмови позивача від позову суд перевіряє, чи є у представника повноваження на вчинення цих дій.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Принцип диспозитивності у господарському процесі, закріплений у статті 14 ГПК України, означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.

Правовий висновок викладено ВС/КГС у постанові від 22.07.2021 у справі №910/18389/20.

Так, судом встановлено, що заяву про відмову від скарги викладено в письмовій формі та підписано керівником ТОВ "Україна" Ресторан Заставною Марією Йосипівною, повноваження якої підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (міститься в матеріалах справи).

Оскільки звернення до суду з скаргою, як і відмова від неї, є формою реалізації прав скаржника, відмова скаржника від скарги не суперечить діючому законодавству України, підписана повноважною особою, та враховуючи те, що відмова скаржника від скарги відповідає вимогам статті 191 Господарського процесуального кодексу України, не порушує прав та інтересів сторін, то така відмова приймається судом, а провадження у даній справі щодо розгляду скарги підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина 3 статті 231 ГПК України).

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу (частина 4стаття 231 ГПК України).

Щодо заяви приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у господарських справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав про те, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

У рішеннях від 06.09.2007 у справі "Моргуненко проти України" та від 27.11.2008 у справі "Крутько проти України" ЄСПЛ виснував, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою та другою стадіями одного провадження. Виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Стаття 339 ГПК України передбачає судовий контроль за виконанням судових рішень, який полягає в тому, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною першою статті 340 ГПК України визначено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, зазначеними нормами встановлена можливість звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення. Така скарга є формою звернення за судовим захистом порушених прав (інтересів) сторін та учасників, з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.

Згідно зі статтею 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Стаття 129 ГПК України регламентує правила розподілу судових витрат, але виключно пов`язаних з розглядом справи.

Водночас стадія виконання судового рішення перебуває поза межами розгляду справи по суті, а отже, витрати виконавчого провадження не є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи в контексті приписів статей 124, 126, 129, 130 ГПК України.

Правовідносини з розподілу витрат, пов`язаних з розглядом скарги, є врегульованими спеціальними нормами, які містяться у розділі VI "Судовий контроль за виконанням судових рішень" (статті 343-344 ГПК України), з огляду на спеціальну правосуб`єктність приватного (державного) виконавця у сфері суспільних відносин, пов`язаних із оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності. Покладення судових витрат, пов`язаних з розглядом скарги, на заявника є можливим виключно у разі постановлення рішення про відмову в задоволенні його скарги (у разі встановлення судом необґрунтованості скарги згідно з приписами статті 343 ГПК України).

Тобто виконавче провадження є однією зі стадій судового провадження, яка завершує його. Ця стадія розпочинається з набранням судовим рішенням законної сили або за інших умов, установлених законом. Стадія виконання судового рішення перебуває поза межами розгляду справи по суті, тому витрати виконавчого провадження не є автоматично судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи, в контексті приписів статей 124, 126, 129, 130 ГПК України.

Чинне законодавство не містить заборони на користування професійною правничою допомогою учасниками справи під час звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного (приватного) виконавця.

Відсутні подібні обмеження щодо використання правничої допомоги і суб`єктами оскарження.

Згідно зі статтею 344 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Отже, відшкодування судових витрат має відбуватись на будь-якій стадії судового провадження, зокрема і на стадії судового контролю за виконанням судових рішень.

На підставі аналізу статей 339, 343, 344 ГПК України приватний виконавець як суб`єкт, чиї дії можуть бути предметом оскарження, має право на відшкодування судових витрат, понесених ним під час здійснення судом відповідного судового провадження, на загальних підставах.

Водночас приписи статті 343 ГПК України не охоплюють усі можливі випадки процесуальних рішень, якими може завершуватися провадження за скаргою сторони виконавчого провадження.

Так, особа, яка звернулася зі скаргою на дії/бездіяльність виконавця, має право заявити відповідне клопотання про припинення розгляду її скарги (залишення скарги без розгляду, відмову від скарги тощо), що у результаті унеможливлює подальший її розгляд (за винятком випадків подання такої заяви неуповноваженою особою) та призводить до ухвалення судового рішення, не передбаченого статтею 343 ГПК України.

У разі відсутності спеціальної норми, яка регулює певні випадки завершення провадження на стадії судового контролю за виконанням судового рішення, суди мають керуватись загальними нормами, що регулюють розподіл судових витрат (глава 8 "Судові витрати" ГПК України).

Отже, положення статті 344 ГПК України повторюють загальне правило розподілу судових витрат та визначають, що за наслідками розгляду скарг у порядку судового контролю за виконанням судових рішень судові витрати також підлягають розподілу, а правила цього розподілу визначаються нормами, що регулюють розподіл судових витрат (зокрема, статті 129, 130 ГПК України) та стосуються всіх видів судових витрат на будь-якій стадії процесу.

Протилежний підхід призводив би до ситуації, коли законодавець, не обмежуючи суд можливістю завершити розгляд скарги у законний спосіб, хоч і не обумовлений статтею 343 ГПК України, разом з тим позбавив би сторону такого провадження права на відшкодування судових витрат за відсутності будь-яких підстав для цього.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 357/380/20.

Згідно із частинами першою - четвертою статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Стаття 129 ГПК України регламентує розподіл судових витрат (як судового збору, так і інших витрат), визначаючи загальне правило, згідно з яким інші (крім судового збору) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони справи (позивача та відповідача) залежно від результатів розгляду позовних вимог за вирішенням спору по суті.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при вирішенні питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи (Аналогічний висновок наведено у постанова Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21, від 04.05.2023 у справі № 910/5911/22 , від 09.10.2024 у справі № 910/19949/23).

Отже, як стаття 129 ГПК України, так і стаття 130 ГПК України містяться в главі 8 "Судові витрати", яка є частиною розділу I "Загальні положення" ГПК України, що вказує на те, що правила зазначених статей стосуються усіх стадій процесу, в яких такі витрати можуть виникнути.

Згідно з положеннями статті 130 ГПК України розподіл витрат проводиться судом і в тому випадку, коли судове рішення по суті спору не приймається (у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду).

Відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Приписи частини п`ятої статті 130 ГПК України є проявом реалізації правила відшкодування судових витрат у випадку, коли судове вирішення спору по суті не відбулося і відсутня сторона, на користь якої ухвалене судове рішення.

Оскільки норма частини п`ятої статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, то таку оцінку слід проводити суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин. Така позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 905/460/21.

Таким чином, у цій справі приватний виконавець Снігур О.Ю. має право заявити вимоги про компенсацію понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан.

Проте, приватний виконавець Снігур О.Ю. повинен обґрунтовано заявити про наявність витрат, які виникли у зв`язку зі зверненням зі скаргою на дії приватного виконавця і у подальшому - із закриттям провадження у справі щодо розгляду скарги. Тобто стягнення зі скаржника компенсації понесених приватним виконавцем Снігуром О.Ю. витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі закриття провадження у справі щодо розгляду скарги можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан.

Отже, у разі закриття провадження за скаргою на стадії судового контролю за виконанням судових рішень, державний (приватний) виконавець, посилаючись на частину п`яту статті 130 ГПК України, може заявити вимоги про компенсацію понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій особи, яка оскаржувала його рішення, дії чи бездіяльність.

Суд має перевірити доводи приватного виконавця щодо необґрунтованості дій скаржника, пов`язаних із поданням скарги та її розглядом, зокрема, але не виключно: чи діяв скаржник недобросовісно та пред`явив необґрунтовану скаргу; чи протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний скаржник мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів приватного виконавця, тощо.

Правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного суду від 18.12.2024 у справі №921/357/20.

Так, 19.11.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан звернулося до Господарського суду Тернопільської області із скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у виконавчому проваджені №75897404, на підставі статті 339 ГПК України, в якій просив визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Снігура Олега Юрійовича щодо незняття арешту та невчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ТОВ "Україна" Ресторан, накладеного в межах виконавчого провадження № 75987404; зобов`язати приватного виконавця Снігура Олега Юрійовича зняти арешт та зареєструвати припинення обтяження нерухомого майна ТОВ "Україна" Ресторан, накладеного в межах виконавчого провадження № 75987404 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення обтяження, внесеного в реєстр під записом про обтяження № 56400960.

В обґрунтування скарги, скаржник зазначив, що приватним виконавцем Снігуром О.Ю. вчинено бездіяльність щодо не зняття арешту та невчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ТОВ "Україна" Ресторан, накладеного в межах виконавчого провадження № 75987404, чим порушив норми Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Тобто Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан звернулося зі скаргою в порядку, який передбачений ГПК України, та оскаржило бездіяльність приватного виконавця, яким під час виконання судового рішення, на думку скаржника, порушено його права як боржника у виконавчому провадженні.

Надалі Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан звернулося із заявою про відмову від скарги та закриття провадження у справі щодо розгляду скарги, мотивуючи її тим, що бездіяльність приватного виконавця, яка є предметом оскарження в цій справі, обтяження щодо нерухомого майна ТОВ "Україна" Ресторан припинено самим приватним виконавцем Снігуром О.Ю., отже, необхідність у зобов`язанні приватного виконавця Снігура Олега Юрійовича зняти арешт та зареєструвати припинення обтяження нерухомого майна ТОВ "Україна" Ресторан, накладеного в межах виконавчого провадження № 75987404 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення обтяження, внесеного в реєстр під записом про обтяження № 56400960 відпала.

Як уже зазначалось, за змістом частини п`ятої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач (суб`єкт оскарження) має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (скаржника).

Відповідно до якої наведена норма ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, то таку оцінку слід проводити суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 74 ГПК України).

Тобто стороні/особі, що заявляє про компенсацію здійснених нею витрат (у цій справі приватний виконавець) внаслідок необґрунтованих дій іншої сторони, необхідно довести, які саме необґрунтовані дії іншої сторони були вчинені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяла ця сторона недобросовісно; чи недобросовісна сторона мала на меті протиправну мету, ущемлення прав та інтересів іншої сторони; чи були дії недобросовісної сторони умисні й чим це підтверджується тощо. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 19.04.2021 у справі № 924/804/20.

Таким чином, приватному виконавцю Снігуру О.Ю. потрібно довести, які саме необґрунтовані дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан були вчинені під час розгляду скарги та в чому вони проявлялися.

Судом встановлено, що на день звернення 19.11.2024 скаржником із даною скаргою, приватним виконавцем Снігуром О.Ю. незнято арешт з нерухомого майна ТОВ "Україна" Ресторан.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо суб"єкта від 16.12.2024 вбачається, що обтяження припинено - 21.11.2024 о 06:33, відомості внесені приватним виконавцем Снігуром О.Ю. (міститься в матеріалах справи).

Суд звертає увагу, що на дату проведення судового засідання щодо розгляду скарги - 03.12.2024 приватним виконавцем Снігуром О.Ю. не було надано відомостей про час і дату вчинення відповідних дій.

В той же час, у своїх запереченнях приватний виконавець Снігур О.Ю. наголошує на тому, що відомості про арешт відсутні станом на 22.11.2024 та не спростовує факту існування обтяжень станом на дату звернення ТОВ "Україна" Ресторан із скаргою до суду.

Отже, необґрунтованість дій скаржника не доведена приватним виконавцем, який звернувся з заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведене, у суду відсутні правові підстави для стягнення з скаржника витрат на професійну правничу допомогу та як наслідок, у задоволенні заяви приватного виконавця Снігура О.Ю. щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 130, п.4 ч.1 ст. 231, ст. ст. 232, 234, 235, 339-344 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження щодо розгляду скарги (вх.№8857 від 19.11.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича у виконавчому проваджені №75897404 у справі №921/740/21(921/351/23).

2. У задоволенні заяві приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн, відмовити.

3. Ухвалу надіслати сторонам у справі - до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255 ГПК України в строк та порядку, встановленому ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою - https://te.court.gov.ua/sud5022.

Ухвалу підписано "13" березня 2025 року.

Суддя Я.Я. Боровець