ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2024 р. Справа № 911/2256/23

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., за участю секретаря судового засідання Рженецької М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль

до Товариства з обмеженою відповідальністю Аерохендлінг

про стягнення 13 684,29 гривень

за участю представників позивача Горбунової М.П. (самопредставництво) та відповідача Дубравської Ю.В. (ордер серії АА №1428643 від 09.04.2024)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Через канцелярію Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль (далі ДП Міжнародний аеропорт Бориспіль/позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю Аерохендлінг (далі ТОВ Аерохендлінг/відповідач) про стягнення 13 684,29 гривень, з яких: 7 378,80 грн основного боргу, 4382,81 грн пені, 289,90 грн 3% річних, 1 632,78 грн інфляційних втрат.

Господарський суд Київської області ухвалою від 04.08.2023 у справі №911/2256/23 залишено позовну заяву ДП МА Бориспіль без руху, постановлено виявлені недоліки усунути протягом десяти днів з дня вручення зазначеної ухвали.

21.08.2023 через канцелярію Господарського суду Київської області від ДП МА Бориспіль надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до змісту якої позивач надав пояснення з документами на їх підтвердження.

Господарський суд Київської області ухвалою від 15.09.2023 у справі №911/2256/23 прийняв позовну заяву ДП МА Бориспіль до розгляду та відкрив провадження у справі, призначив розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 16.10.2023, а також:

1) зобов`язав позивача у строк до 16.10.2023 виконати вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 04.08.2023 у справі №911/2256/23 в частині надання пояснень стосовно:

- доказів та, відповідно, і самих доказів, що підтверджують викладені у позові обставини надання ТОВ Аерохендлінг у лютому 2022 року послуги, зокрема шляхом складення/виставлення відповідного акта виконаних послуг, який відповідач, за доводами позивача, не отримав у бухгалтерії;

- доказів та, відповідно, і самих доказів, що підтверджують викладені у позові обставини підписання позивачем рахунку та акта виконаних робіт за допомогою ЕЦП.

2) зобов`язав позивача у строк до 16.10.2023 надати суду:

- письмові пояснення про наявність/відсутність у позивача акта приймання-здачі виконаних послуг від 28.02.2022, вказаного у додатках до позовної заяви, та причин неподання його разом з позовом до суду;

- знімки екрана комп`ютера з програми СЕД М.Е.Doc. у читабельному вигляді (зі збільшеним шрифтом).

12.10.2023 через канцелярію Господарського суду Київської області від ДП МА Бориспіль надійшли письмові пояснення разом з документами з метою виконання вимог ухвали суду від 15.09.2023 у цій справі.

Господарський суд Київської області ухвалами від 16.10.2023, 31.10.2023, 21.11.2023 та 19.12.2023, занесеними до протоколу судового засідання від 31.10.2023, 21.11.2023 та 19.12.2023, у справі №911/2256/23 відкладав розгляд справи на 31.10.2023, 21.11.2023, 19.12.2023 та 22.01.2024 відповідно.

Водночас 19.12.2023 через канцелярію Господарського суду Київської області від ТОВ Аерохендлінг надійшли додаткові пояснення щодо суті спору.

У судовому засіданні 19.12.2023 на питання суду стосовно строків подання таких пояснень представник відповідача пояснив, що сторони намагались мирно врегулювати спір, попри те не досягли відповідного результату, а тому необхідність у поданні означених пояснень виникла тільки наразі.

Ураховуючи вказані пояснення представника відповідача, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду цієї справи, у судовому засіданні 19.12.2023 судом прийнято вказані додаткові пояснення відповідача до розгляду.

Господарський суд Київської області ухвалою від 22.01.2024 у справі №911/2256/23 призначав розгляд справи на 06.02.2024, позаяк призначене на вказану дату засідання не відбулось через оголошення сигналу повітряної тривоги у зв`язку із загрозою ракетного обстрілу міста.

Відповідний висновок суду про призначення підготовчого засідання на інші дату і час обґрунтований тим, що розпорядженням Голови Господарського суду Київської області №6-А від 19.07.2022 «Про порядок дій при оголошення повітряної тривоги» передбачено, зокрема, що у разі оголошення сигналу «повітряна тривога» судді та працівники апарату суду негайно мають залишити приміщення суду та прослідувати до найближчого укриття з метою збереження життя, здоров`я та забезпечення безпеки відвідувачів, суддів та працівників апарату суду.

22.01.2024 через канцелярію Господарського суду Київської області від ДП МА Бориспіль надійшли заперечення на додаткові пояснення ТОВ Аерохендлінг.

У судовому засіданні 06.02.2024 представник позивача усно клопотав про поновлення строку на подання означених заперечень, а також про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Господарський суд Київської області ухвалою від 06.02.2024 у справі №911/2256/23 постановив перейти до розгляду справи №911/2256/23 за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 27.02.2024, а також надав сторонам строк для подання додаткових доказів у справі до 27.02.2024.

16.02.2024 через канцелярію Господарського суду Київської області від ДП МА Бориспіль надійшло клопотання про долучення доказів.

27.02.2024 через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ТОВ Аерохендлінг просило відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Господарський суд Київської області ухвалою від 27.02.2024, занесеною до протоколу судового засідання від 27.02.2024, у справі №911/2256/23 відклав підготовче засідання на 18.03.2024.

01.03.2024 через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої ДП Міжнародний аеропорт Бориспіль не погодилось з доводами відповідача.

07.03.2024 через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив. Відповідно до вказаних заперечень ТОВ Аерохендлінг просило відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Господарський суд Київської області ухвалою від 18.03.2024, занесеною до протоколу судового засідання від 18.03.2024, у справі №911/2256/23 відклав підготовче засідання на 08.04.2024.

Господарський суд Київської області ухвалою від 08.04.2024 у справі №911/2256/23 закрив підготовче провадження у справі №911/2256/23 та призначив її до судового розгляду по суті на 30.04.2024.

У судовому засіданні 30.04.2024, з`ясувавши у сторін про наявність у них неподаних з поважних причин протягом підготовчого засіданні заяв та/або клопотань та встановивши відсутність означених клопотань, суд розпочав розгляд справи по суті.

Господарський суд Київської області ухвалами від 30.04.2024, 04.06.2024 та 09.07.2024, занесеними до протоколів судового засіданні від 30.04.2024, 04.06.2024 та 09.07.2024, у справі №911/2256/23 оголошував перерву у судовому засіданні до 04.06.2024, 09.07.2024 та 29.07.2024 відповідно.

25.07.2024 через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшли пояснення разом з клопопотанням про долучення до матеріалів справи доказів.

У судовому засіданні 07.12.2021 суд, у порядку ст. ст. 118, 207 ГПК України, дійшов висновку про залишення без розгляду означених письмових пояснень та клопотання про долучення доказів, оскільки їх подано не в підготовчому провадженні після початку розгляду справи по суті, без мотивування поважності причин пропуску строку для вчинення відповідних дій.

Зроблений висновок суду також ґрунтується на тому, що:

- усі необхідні докази сторони мають збирати та готувати для подання до суду на етапі підготовки заяв по суті, тоді як сама по собі необхідність сторін віднайти нові докази носить суб`єктивний характер та жодним чином не нівелює порядку подання доказів до суду та відповідно встановлених для цього строків, обмежених стадією підготовчого засідання;

- підготовка та розробка стратегії захисту, у тому числі шляхом зібрання необхідних доказів перебуває виключно в межах контролю сторони.

Господарський суд Київської області ухвалою від 29.07.2024 у справі №911/2256/23 оголосив перерву у судовому засіданні до 17.09.2024.

У судовому засіданні 17.09.2024 після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами судом оголошено про перехід до судових дебатів, по закінченні яких суд вийшов до нарадчої кімнати. Після виходу з нарадчої кімнати суд

УСТАНОВИВ:

25.03.2015 між ДП Міжнародний аеропорт Бориспіль, найменованим аеропортом, та ТОВ Аерохендлінг, найменованим клієнтом, укладено договір про надання послуг з вивезення та передачі на знешкодження побутових відходів з повітряних суден №02.5-14/1-15 (далі договір №02.5-14/1-15 від 25.03.2015), пунктом 1.1. якого аеропорт надає, а клієнт отримує послуги з вивезення та передачі на знешкодження побутових відходів з порвітряних суден, далі ПВ з ПС.

Так, пунктами 2.1., 2.2., 3.4., 6.1., 6.3. договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 сторони погодили, що аеропорт зобов`язаний:

- надавати послуги з вивезення та передачі на знешкодження ПВ з ПС, далі послуги, в обсязі та періодичністю в залежності від накопичення ПВ з ПС та потреб клієнта в їх передачі та знешкодженні;

- вести відомість прийому ПВ з ПС від представників авіакомпанії, клієнтів та структурних підрозділів аеропорту (додаток №1), далі відомість, обсяги яких підтверджуються підписом уповноваженої особи аеропорту та представником клієнта;

- цілодобово (включаючи вихідні та святкові дні) на майданчику тимчасового акумулювання ПВ з ПС аеропорту здійснювати прийом від клієнта ПВ з ПС для подальшої їх передачі для знешкодження на спеціалізований завод.

Клієнт зобов`язаний, зокрема:

- самостійно, власним транспортом, доставляти побутові відходи, зняті з повітряних суден на майданчик тимчасового акумулювання ПВ з ПС аеропорту;

- своєчасно здійснювати оплату за надані послуги.

Аеропорт щомісячно виписує клієнту рахунок за фактично надані послуги за звітний місяць та акт приймання-здачі виконаних послуг (надалі акт виконаних послуг). Клієнт з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержує в бухгалтерії аеропорту рахунок, відомість прймання ТПВ та акт виконаних послуг. Сплата рахунку здійснюється клієнтом до 20 числа того ж місяця.

Якщо протягом 5-ти робочих днів акт виконних послуг не буде повернутий аеропорту, він вважається підписаний сторонами.

Договір набирає чинності з моменту укладення та діє протягом терміну дії генеральної угоди №37.1-14/4-02 від 30.05.2014 про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування.

Договір припиняє свою дію з дати припинення генеральної угоди №37.1-14/4-02 від 30.05.2014 про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування.

Копії вказаного вище договору та додатків до нього наявні в матеріалах справи.

Також до матеріалів цього позову ДП Міжнародний аеропорт Бориспіль додано копії генеральної угоди №37.1-14/4-02 від 30.05.2014 про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування та укладеної до такої угоди 05.12.2014 додаткової угоди №1, якою зміст означеної генеральної угоди викладено у новій редакції, пунктом 6.1. якої передбачено, що угода набирає чинності з моменту її підписання обома сторонами та діє з 01.12.2014 до 31.12.2024.

Мотивуючи звернення до суду із позовом у цій справі, позивач зазначив, що в порушення умов укладеного між сторонами договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 відповідач не сплатив позивачу кошти за надані у лютому 2022 року послуги на суму 7378,80 грн, внаслідок чого у відповідача виник борг у відповідному розмірі.

У розрізі вказаного у позові викладено такі обставини:

- на виконання умов договору ДП МА Бориспіль надало ТОВ Аерохендлінг у лютому 2022 року послуги на загальну суму 7 378,80 грн, тоді як відповідач в порушення п. 3.4. не отримав у бухгалтерії виставленого рахунку та акта виконаних послуг;

- сума виставленого рахунку №897/122 від 28.02.2022 склала 9 649,20 грн, сума проведеного 22.06.2022 коригування до рахунку склала - 2 270,40 грн, заборгованість перед позивачем склала 7 378,80 грн;

- рахунки та акти виконаних робіт були направлені ТОВ Аерохендлінг у електронному вигляді, підписані за допомогою ЕЦП, через програму документообігу М.Е.Doc, попри те товариства не сплатило заборгованість.

На підтвердження вказаних обставин до позовної заяви ДП Міжнародний аеропорт Бориспіль додано копії: рахунку-фактури №897/122 від 28.02.2022 на суму наданих у лютому 2022 року послуг у розмірі 9 649,20 грн; акта від 22.06.2022 щодо коригування рахунку №897/122 від 28.02.2022 зі зменшенням суми такого рахунку до 7 378,80 грн.

Також до позову додано копії адресованих ТОВ Аерохендлінг листів ДП Міжнародний аеропорт Бориспіль про зміну вартості послуг за №1-22/1-613 від 15.05.2019 та №01-2218-136 від 26.04.2017.

Усуваючи ж недоліки позовної заяви, ДП МА Бориспіль вказало, що коригування рахунку №897/122 від 28.02.2022 проведено 22.06.2022 відповідно до звіту про об`єми збирання та перевезення побутових відходів з повітряних суден відповідними товариствами за лютий 2022 року (далі звіт про відходи від 22.06.2022).

До заяви про усунення недоліків додано копію означеного звіту про відходи від 22.06.2022, який не містить підпису вказаної у ньому посадової особи (підписанта), про що також судом наголошено представниці позивача у судовому засіданні 30.04.2024.

До заяви про усунення недоліків позивачем також додано копії:

- відомості прийому ПВ з ПС від представників авіакомпаній та структурних підрозділів аеропорту щодо ТОВ Аерохендлінг за період з 01.02.2022 (Ф 09.218-14) (далі відомість прийому ПВ з ПС Ф 09.218-14);

- підписаного бухгалтером ТОВ Аерохендлінг 18.01.2023 реєстру виданих/отриманих оригіналів документів за період надання послуг з 02.02.2022 по 31.10.2022 по замовнику;

- копії (паперові копії) знімків екрана комп`ютера з програми СЕД М.Е.DOC.

Посилаючись на вказані вище документи, позивач зазначив про те, що підписання рахунку та акта за допомогою ЕЦП здійснено генеральним директором Дубревським О.Ю., про що вказано у графі (від виконавця) акта від 28.02.2022 №311294 та акта від 22.06.2022.

Також позивач зауважив, що документи доставлено відповідачу у системі документообігу М.Е.DOC 20.03.2022 та 28.07.2022, а підписані працівником відповідача реєстри виданих/отриманих оригіналів документів свідчать про отримання загадних вище рахунка та актів.

За доводами позивача, обставини доставки відповідачу у системі документообігу М.Е.DOC акта від 28.02.2022 та акта від 22.06.2022 підтверджуються проставленими на них відмітками «документ доставлено контрагенту», а також наявними в системі повідомленнями про доставку, у яких відображено одержувача - ТОВ Аерохендлінг, та спосіб доставки з використанням гарантованої доставки.

На підтвердження ж обставин несплати відповідачем суми виконаних у лютому 2022 року послуг, у тому числі і на суму 7 378,80 грн позивач до заяви про усунення недоліків надав довідку за підписом головного бухгалтера про відсутність грошових надходжень згідно з рахунком №897/122 від 28.02.2022 (послуги за лютий).

Надалі ж, під час розгляду цієї справи позивачем надано паперові примірники електронних акта здачі-приймання робіт (надання послуг) №311294 від 28.02.2022 на суму 9 649,20 грн з ПДВ та акта здачі-приймання робіт (надання послуг) №316234 від 22.06.2022 на суму 6 149,00 грн без ПДВ, а також квитанції за 28.02.2022 та 22.06.2022 про доставку ТОВ Аерохендлінг означених актів у системі М.Е.DOC.

Отже, посилаючись на те, що відповідач свої грошові зобов`язання за договором №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 не виконав, позивач просить суд стягнути з відповідача, зокрема, 7 378,80 грн основного боргу.

Своєю чергою відповідач не погодився із вказаними вище доводами позивача та поданим позовом з огляду на те, що розмір сплати за послугу залежить від фактичного її об`єму, який підтверджує Відомість приймання ТПВ (додаток №1 до договору).

Втім, за доводами відповідача, таку відомість, передбачену договором, до позовної заяви не додано, а тому є необгрунтованими та безпідставними доводи позивача про те, що ТОВ «Аерохендлінг» зобов`язано сплатити ДП «МА «Бориспіль» 7 378,80 грн за послугу.

У розрізі вказаного, посилаючись на викладену у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №916/922/19 позицію щодо того, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, і такі обставини судам слід досліджувати під час розгляду справи, відповідач вважає за необхідне у цій справі дослідити:

- чи відбулося реальне надання послуги позивачем, за яку виставлено рахунок відповідачу, що в свою чергу зобов`язує останнього оплатити таку послугу;

- чи існують інші докази, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини надання послуги з вивезення та передачі на знешкодження ПВ з ПС відповідачу.

З огляду на вказане відповідач просить суд у позові ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» відмовити повністю.

Позивач не погодився із наведеними вище аргументами відповідача, оскільки за надані у лютому 2022 року послуги з вивезення та передачі на знешкодження побутових відходів з повітряних суден рахунок-фактуру №897/122 від 28.02.2022 виставлено відповідачу на підставі підписаної представниками обох сторін відомості прийому ПВ з ПС.

Копію вказаної відомості позивач неодноразово долучав до матеріалів цієї справи.

Також, як зауважив позивач, з огляду на умови п. 3.4 договору, акт виконаних послуг вважається підписаним відповідачем, що підтверджує відсутність з боку останнього претензій до якості наданих послуг.

Посилання ж відповідача на постанову Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №916/922/19, на переконання позивача, є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки таким рішенням суд касаційної інстанції не навів висновків по справі, а надав завдання щодо встановлення всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Окрім того ДП МА «Бориспіль» звернуло увагу на суперечливу поведінку відповідача, що полягає в пропозиції останнього укласти мирову угоду та фактично у визнанні порушення умов договору і наявної заборгованості.

Позивач вважає, що така суперечлива поведінка відповідача свідчить про необхідність застосування при розгляді цієї справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) шляхом відхилення додаткових пояснень відповідача.

З-поміж зазначеного вище позивач вказав на те, що надані ним докази в силу ст.ст. 73, 74, 79 ГПК України є більш вірогідними, ніж твердження відповідача про відсутність у нього обов`язку з оплати послуг за договором, які не підтверджені жодними доказами.

Згідно поданого відзиву ТОВ Аерохендлінг не погодилось із способом, яким позивач направляв рахунки, відтак відповідач послався на мотивувальну частину рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/2435/22, залишеного без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2023, та виклав зміст відповідного рішення, з огляду на що зазначив таке:

- доказів направлення спірних рахунків-фактур або претензії щодо сплати заборгованості за вказаними рахунками засобами поштового зв`язку на адресу місцезнаходження ТОВ «Аерохендлінг» матеріали справи не містять;

- роздруківки про направлення документів засобами електронного зв`язку з використанням програмного забезпечення «M.E.Doc» не доводять того, що відповідачем отримано саме рахунок-фактуру №897/122 від 28.02.2022 на суму 7378,80 грн та акт приймання-здачі виконаних послуг від 22.06.2022 згідно з договором №02.5-14/1 від 25.03.2015.

До того ж відповідач звернув увагу на те, що рахунки та акти були надіслані як з електронної адреси, так і на електронну адресу, які взагалі не передбачені пунктом 7 договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015, а саме: «» та «», тоді як означеним правочином сторони не погоджували використання програмного забезпечення «M.E.Doc».

З огляду на вказане відповідач вважає, що ДП «МА «Бориспіль» не доведено отримання ТОВ «Аерохендлінг» документів на зазначені в пункті 7 договору реквізити у передбачений договором спосіб.

Крім того відповідач звернув увагу на те, що подана позивачем разом з клопотанням про долучення доказів від 16.02.2024 відомість прийому ПВ з ПС від представників авіакомпаній та структурних підрозділів аеропорту за формою Ф 09.2-18-14, не відповідає формі відомості, погодженій сторонами згідно договору як додаток до нього - додаток №1 відомість прийому ПВ з ПС від представників авіакомпаній, клієнтів та структурних підрозділів аеропорту за формою Ф 59-18-6.

Оцінюючи зміст поданої позивачем відомості, відповідач також вказав, що з такого документа не можливо встановити, хто саме передавав ПВ з ПС уповноваженій особі аеропорту, оскільки у ньому не міститься жодного слова про те, що ПВ з ПС отримано саме від клієнта, тобто відповідача, а не від якої-небудь авіакомпанії.

Так, за доводами відповідача, у поданій позивачем відомості, у стовбцях «Прізвище» та «Підпис», не вказано представників клієнта, як того вимагає додаток №1 - відомість прийому ПВ з ПС від представників авіакомпаній, клієнтів та структурних підрозділів аеропорту за формую Ф 59-18-6.

З огляду на такі обставини відповідач вважає, що позивачем не доведено належними доказами, що саме представники відповідача передавали ПВ з ПС аеропорту, а також наявність повноважень на відповідні дії як у представника аеропорту, так і у ймовірних представників відповідача.

У відповідь ДП МА «Бориспіль» відхилило наведені вище аргументи відповідача з огляду на таке:

- рахунок-фактура №897/122 від 28.02.2022 і акти приймання-здачі виконаних послуг від 28.02.2022, 22.06.2022 напрвлено засобами електронного зв`язку з використанням програмного забезпечення «M.E.Doc» у зв`язку з невиконанням відповідачем власного обов`язку, передбаченого п. 3.4 договору, щодо самостійного отримання рахунку, відомостей ТПВ та акта виконаних послуг в бухгалтерії Балансоутримувача;

- згідно з інформацією, що міститься на сайті https://medoc.ua/, ПЗ «M.E.Doc» є програмним забезпеченням для подання звітності до контролюючих органів та обміну юридично значущими первинними документами між контрагентами в електронному вигляді. На час впровадження Реєстру електронних документів створення первинних документів (актів, рахунків тощо) також можливо виконувати у Реєстрі податкових документів;

- долучені до позовної заяви копії рахунку-фактури №897/122 від 28.02.2022 та актів приймання-здачі виконаних послуг від 28.02.2022, 22.06.2022 створено автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи «M.E.Doc» з накладанням електронного цифрового підпису уповноваженої особи Позивача, що відповідає приписам ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік в Україні»;

- наведена у додатку №1 до договору відомість за формою Ф 59-18-6 є додатком до службової записки, а не до договору, попри те повністю відповідає формі Ф 09.2-18-14 та змісту поданої позивачем разом з клопотанням від 16.02.2024 відомості прийому ПВ з ПС за лютий 2022 року;

- в тексті договору не зазначено, що відомість прийому ПВ з ПС має надаватись виключно за формою Ф 59- 18-6.

Відповідач заперечив вказані доводи позивача з огляду на те, що саме лише посилання на акти приймання-здачі виконаних послуг не є беззаперечним доказом надання таких послуг за договором, з урахуванням того, що у матеріалах цієї справи відсутні докази надіслання рахунку-фактури №897/122 від 28.02.2022, а вказана позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №916/446/16, від 12.03.2020 у справі №910/15234/18, у яких зазначено, що закон пов`язує виникнення зобов`язання з оплати робіт з фактом їх виконання і сам по собі акт приймання- передачі робіт не є визначальним для виникнення такого зобов`язального правовідношення.

До того ж відповідач вважає, що оплата за фактично надані послуги має бути здійснена тільки тоді коли відповідач отримає рахунок-фактуру від позивача за фактично надані послуги, оскільки укладений між сторонами договір передбачає оплату послуг не за фіксованим ціною, а виходячи від фактично наданих послуг, які має розраховувати позивач, і які не можливо розрахувати відповідачеві самостійно.

Відповідач також вважає, що наслідки невиконання передбаченої пунктом 3.4 договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 умови має нести саме позивач, як особа, яка склала текст договору, відтак з огляду на викладений у постанові від 30.01.2024 у справі №910/903/23 висновок Верховного Суду позивач мав продумати алгоритм видачі рахунків таким чином, щоб можливо було перевірити та за необхідністю в майбутньому підтвердити повноваження того, хто отримував документи.

Окрім того, як зауважив відповідач, з самих назв відомостей за формою Ф 59-18-6 та за формою Ф 09.2-18-14 можна зрозуміти, що вони є різними за своє суттю та способом застосування, а саме:

- відомість за формою Ф 59-18-6 має назву «СГТЗ Відомість прийому ПВ з ПС від представників авіакомпаній, Клієнтів та структурних підрозділів аеропорту» натомість відомість за формою Ф 09.2-18-14 має назву «С з У та Е Відомість прийому ПВ з ПС від представників авіакомпаній та структурних підрозділів аеропорту»;

- у відомості за формою Ф 59-18-6 неодноразово згадуються визначення «Клієнт, Працівн. ВКП СГТЗ», на відміну від відомості за формою Ф 09.2-18-14, у якій містяться невідомі визначення «Прац.гр. з КП СзУтаЕ», що не передбачено умовами договору.

Так, згідно доводів відповідача, посилання на зазначені у відомості за формою Ф 09.2-18-14 (яка не відповідає умовам договору) перелік прізвищ та підписів не робить автоматично цих людей працівниками тієї чи іншої компанії, а саме аеропорту та відповідача.

Отже, покликаючись на все зазначене вище, відповідач вважає безпідставним твердження позивача про те, що саме уповноважені працівники аеропорту приймали та саме працівники відповідача передавали на знищення ПВ з ПС, а не які-небудь інші особи виконали такі дії з боку обох сторін.

У судових засіданнях під час розгляду цієї справи по суті, на запитання суду з метою з`ясування дійсних обставин справи, представники сторін надали такі пояснення.

Зокрема представниця позивача у судовому засіданні 30.04.2024 зауважила, що момент виникнення обов`язку по оплаті послуг за договором №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 не залежить від моменту отримання рахунку-фактури на оплату.

Надалі ж у судовому засіданні 04.06.2024 представниця позивача пояснила, що оригіналів паперових примірників акта від 28.02.2022 та коригувального акта від 22.06.2022 аеропорт не має, оскільки відповідачу передано два примірники таких актів для підпису, по одному з яких позивачу повернуто не було.

Водночас, за доводами представниці позивача, додані до матеріалів справи копії означених актів було виготовлено з електронних примирників таких актів.

У розрізі обставин фактичного надання послуг відповідачу, представниця позивача зазначила, що зона аеропорту для передачі-приймання відходів є контрольованою та у відповідача для передачі ПВ з ПС є спеціально ідентифікований автомобіль, а відповідальні за вказані дії працівники відповідача мають форменний одяг та перепустки, тож аргументи відповідача стосовно необхідності надання додаткових доказів на підтвердження повноваження осіб є безпідставними.

Крім того у судовому засіданні 04.06.2024 представниця позивача зазначила, що звіт про відходи від 22.06.2022, копію якого надано до матеріалів справи, було підписано уповноваженою особою шляхом накладення електронного підпису, тоді як для огляду суду надано оригінал долученої до матеріалів справи копії відомості прийому ПВ з ПС Ф 09.218-14.

Своєю чергою представниця відповідача у судовому засіданні 04.06.2024 зауважила на такому:

- відсутні докази вручення відповідачу листа стосовно збільшення вартості послуг до 215,00 грн за 1 куб.м.;

- рахунок-фактуру №897/122 від 28.02.2022, який не був направлений через систему М.Е.DOC., складено на підставі непідтвердженого об`єму послуг, тоді як новий рахунок не складався;

- електронною адресою, відображеною у системі М.Е.DOC., відповідачем не користується впродовж більше 5-ти років, тоді як жодна сторона не мала доступу до території аеропорту з моменту введення військового стану на території України з 24.02.2022.

У судовому засіданні 09.07.2024 шляхом демонстрації у комп`ютерній програмі «M.E.Doc» (надалі - КП «M.E.Doc»), з персонального портативного комп`ютера, працівником позивача надано суду для огляду оригінали електронних документів акта здачі-приймання робіт (надання послуг) №3311294 від 28.02.2022 та акта здачі-приймання робіт (надання послуг) №316234 від 22.06.2022, а також пояснено, що реєстрація юридичної особи у такій системі відбувається виключно через ЄДРПОУ такої особи, а спосіб гарантованої доставки документів дозволяє отримати сповіщення про доставку таких документів контрагенту у той час, коли він їх відкрив у власному кабінеті цієї системи.

Також у судовому засіданні 09.07.2024 представниця позивача зазначила, що з огляду на введення з 24.02.2022 воєнного стану в Україні, рахунок на оплату був сформований на основі обсягів послуг, наданих у попередні періоди, відтак лише 22.06.2022 виникла дійсна можливість на основі підтвердженого звітом та відомістю обсягу послуг відкоригувати необхідну до сплати суму в бік її зменшення.

Представниця ж відповідача у судовому засіданні 09.07.2024, на запитання суду стосовно вказаних вище обставин, повідомила, що не має можливості підтвердити їх або спростувати, оскільки ТОВ «Аерохендлінг» не здійснює свою діяльність.

Водночас, заперечуючи об`єм наданих позивачем послуг, представниця відповідача наголосила на тому, що зміст укладеного між сторонами договору передбачає, що рахунок на оплату може бути сформований тільки на підставі відомості, форма якої погоджена у додатках до договору.

У розрізі вказаного, за доводами представниці відповідача, укладеним між сторонами договором передбачено обов`язок сторін підтверджувати повноваження своїх представників, тоді як форма поданої позивачем відомості не містить графи «клієнт», а до вказаних у графах означеної форми «авіакомпанія» та «СзУтаЕ» представників не відносяться працівники ТОВ «Аерохендлінг».

Крім того представниця відповідача зазначила, що:

- поданий позивачем Звіт також не може підтверджувати обсягів наданих послуг, оскільки складний пізніше 22.06.2022;

- відповідач не надавав Сліпченко Н. повноважень на отримання рахунків від позивача.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши подані докази, заслухавши заключне слово представників сторін, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчи нити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України унормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, у розумінні приписів цивільного законодавства договір спрямовано на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні дії, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату.

Водночас предметом договору охоплюються не усі права та обов`язки, оскільки останні можуть стосуватися як умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення.

Під предметом договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

Звідси, з`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, слід виходити як з умов договору, його буквального та логічного змісту, так і з намірів сторін договору та їх добросовісного ставлення до існування між ними правовідношення.

З урахуванням зазначеного, змісту наведених приписів статей 901, 903 ЦК України слід зазначити, що для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності.

Зокрема слід враховувати, що основним результатом при наданні послуг є результат нематеріального характеру, який не втілюється у жодну з матеріальних форм, однак, попри відсутність матеріальної форми, має економічну цінність та корисний ефект для замовника такої послуги.

Ураховуючи наведене вище та в цілому зміст укладеного між сторонами договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 і передбачені ним права/обов`язки сторін, зокрема необхідні до вчинення позивачем, як аеропортом, дії з цілодобового приймання побутових відходів на майданчику тимчасового акумулювання, суд дійшов висновку, що метою такого правочину є отримання відповідачем ширшого, ніж матеріалізований результат, спектру благ, які мають економічну цінність та корисний ефект і спрямовані на задоволення потреб ТОВ «Аерохендлінг», яке здійснює наземне обслуговування авіаційного транспорту.

З метою забезпечення діяльності відповідача з обслуговування авіатранспорту між сторонами, власне, укладено і генеральну угоду №37.1-14/4-02 від 30.05.2014 про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування:

- якою визначено право відповідача перебувати на території аеропорту та усі пов`язані з таким перебуванням права і обов`язки обох сторін;

- строком дії якої (з урахуванням додаткової угоди №1 від 05.12.2014) обумовлено строк дії договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015.

Тобто правовідношення між аеропортом і компанією вказаного спору обумовлено специфічною безперервною взаємодією сторін, яка побудована не тільки на підставі договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 та на підставі взаємних пропозиції позивача і запиті відповідача стосовно вивезення побутових відходів, але й опосередковано залежить від необхідності обслуговувати авіаційний транспорт, з якого означені відходи слід вивозити та утилізувати.

Сторонами спору у цій справі правової природи та специфіки взаємних відносин не заперечено, як і не спростовано того, що такі правовідносини між ними існують щонайменше з 2015 року, тобто правовідношення стосовно послуг з вивезення відходів авіаційного транспорту, який обслуговується відповідачем, є спірним лише у лютому 2022 року, тоді як за попередні місяці 2022 року, як і за попередні роки ані об`єм, ані вартість означених послуг не оспорюється.

Приписами статей 73, 74, 76, 78 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими і електронними доказами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 та частинами 1, 2 статті 86 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У розрізі зазначених вище статей процесуального права суд вважає за необхідне зазначити, що судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому.

Звідси суд, реалізовуючи таку виключну коментенцію, як надання оцінки доказам, здійснює її за унормованими процесуальними нормами правилами і принципами/стандартами з урахуванням відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили, а також того, що:

- належність доказів спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини, тобто під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання;

- під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання;

- обов`язок доказування в силу вимог процесуального закону покладено безпосередньо на сторони, тоді як надання оцінки доказам є виключною компетенцією суду та здійснюється за унормованими процесуальними нормами правилами і принципами/стандартами.

Так, принцип оцінки доказів поза розумним сумнівом полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Передбачений же статтею 79 ГПК України стандарт доказування вірогідність доказів підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач, та презюмує, що ним покладено на суд обов`язок оцінювати докази та обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", який впроваджено у приписах статті 79 ГПК України замість принципу "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, що надає як позивач, так і відповідач, тобто з введенням в дію такого стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Приписами ч. ч. 1, 5 ст. 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі.

Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу.

Частиною 7 статті 82 ГПК України унормовано, що у порядку, передбаченому цією статтею, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту.

У розрізі наведених процесуальних приписів суд вважає за необхідне звернутися до усталеної судової практики, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 (Провадження №12-8гс23), у постановах Верховного Суду від 15.07.2022 у справі №914/1003/21 та від 03.08.2022 у справі №910/5408/21, яка зводиться до такого:

- процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі "Інтернет") як доказу у судовій справі;

- паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, який водночас є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи;

- подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такого доказу недопустимим.

- відсутність кваліфікованого електронного підпису не зумовлює недостовірність певних даних в електронній формі, й відповідно, недостовірність електронного доказу, відтак вирішення питання достовірності такого доказу має відбуватися на загальних засадах, визначених ГПК України, і відповідно до стандарту доказування "баланс ймовірностей", передбаченого ст. 79 ГПК України;

- повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами;

- покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були;

- сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України принцип змагальності втрачає сенс.

До того ж у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 (Провадження № 12-8гс23) Велика Палата Верховного Суду вказала, що:

- суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст;

- у таких відносинах презюмується, що повідомлення є направленим тим, хто зазначений як відправник електронного листа чи хто підписав від свого імені текст самого повідомлення;

- відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням;

- якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Ураховуючи вказане, беручи до уваги передбачені процесуальними нормами правила доказування та принципи оцінки доказів, судом оглянуто 09.07.2024 продемонстровані позивачем з персонального портативного комп`ютера сформовані у КП «M.E.Doc» оригінали електронних документів акта здачі-приймання робіт (надання послуг) №3311294 від 28.02.2022 та акта здачі-приймання робіт (надання послуг) №316234 від 22.06.2022, якими позивач на підставі договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 оформив та зафіксував відповідну господарську операцію з прийому та передачі для знешкодження на спеціалізованому заводі твердих побутових відходів у кількості (з у рахуванням корегування 22.06.2022 такого об`єму) 28,60 куб.м. за ціною 215,00 грн за 1 куб.м. та загальною вартістю 6 149,00 грн без ПДВ.

За результатами огляду такого інформаційного ресурсу судом також встановлено, що такі документи (акти) направлено позивачем зі свого кабінету у вказаній системі та доставлено одержувачу - ТОВ «Аерохендлінг» (ідентифікаційний код 32614518/ ) через цю систему - КП «M.E.Doc», про що у програмі зафіксовано відповідні повідомлення, які судом оглянуто та перевірено.

Водночас суд ураховує, що:

- з огляду на специфіку КП «M.E.Doc» та особливості її використання, первинні облікові документи складаються та направляються контрагенту з обов`язковою верифікацією особи шляхом накладення її електронного підпису та печатки;

- вказані електронні акти за своїм змістом відповідають доданим до позову копіям письмових рахунку-фактури №897/122 від 28.02.2022 та акта приймання-здачі виконаних послуг від 22.06.2022 стосовно господарської операції з надання позивачем на користь відповідача у лютому 2022 року на підставі договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 послуг з прийому та передачі для знешкодження на спеціалізованому заводі твердих побутових відходів у кількості (з у рахуванням корегування 22.06.2022 такого об`єму) 28,60 куб.м. за ціною 215,00 грн за 1 куб.м. та загальною вартістю 7 378,80 грн з ПДВ.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідно надані позивачем електронні докази, у сукупності із наявними в матеріаліх справи копіями письмових доказів рахунок №897/122 від 28.02.2022 та відомість прийому ПВ з ПС Ф 09.218-14, оригінал якої судом оглянуто в засіданні 04.06.2024, є належними, допустимими, достовірним та такими, що підтверджують виконання позивачем власного договірного обов`язку з надання відповідачу та прийняття ним послуг загальною вартістю 7 378,80 грн з ПДВ.

Заперечення відповідача стосовно способу направлення йому актів, у тому числі і стосовно його електронної пошти неактуальної (не користується більше 5 років) та не погодженої договором, як і пошти позивача, суд визнає неспроможними та відхиляє з огляду на те, що:

- КП «M.E.Doc» ідентифікує особу (користувача) через ідентифікаційний код такої особи, як юридичної особи/господарюючого суб`єкта, а не виключно через електронну пошту;

- відповідач не заперечив та не спростував того, що електронна пошта - , належить ТОВ «Аерохендлінг», як і не спростовано жодними належними та більш вірогідними доказами, що таке товариство станом на лютий 2022 року не було та досі не є користувачем КП «M.E.Doc»;

- електронна пошта ТОВ «Аерохендлінг» - , вказана як засіб зв`язку в укладеній між сторонами генеральній угоді №37.1-14/4-02 від 30.05.2014 про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування.

Стосовно ж посилань відповідача на те, що договором №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 сторони не погоджували використання програмного забезпечення «M.E.Doc», суд критично оцінює такі доводи, позаяк такий правочин передбачає першочергово обов`язок відповідача отримати документи для оплати послуг, тоді як порядку вручення/надіслання відповідачу таких платіжних та первинних документів первинно саме позивачем договір не регламентує.

Звідси надіслання позивачем в межах розумної обачності документів відповідачу у доступний для обох сторін спосіб жодним чином не спростовує обставин отримання відповідачем означених вище актів та обізнаності з їх змістом щодо обсягу та вартості отриманих у лютому 2022 року послуг.

Доводи відповідача, з посиланням на постанову Верховного Суду від 30.01.2024 у справі №910/903/23 про те, що пункт 3.4 договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 має тлумачитись не на користь позивача, який складав текст цього договору, суд відхиляє з огляду на таке.

Розкриваючи як зміст зазначених умов укладеного між сторонами договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015, так і суть врегульованих ст.ст. 6, 627 ЦК України засад свободи договору, суд зауважує, що остання полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору, відтак сторони цього спору, зокрема відповідач узгодив, схвалив та прийняв умови укладеного правочину, у тому числі і щодо порядку отримання документів на оплату послуг (рахунка, актів тощо), з урахуванням першочергового отримання цих документів самостійно відповідачем

З огляду на вказане суд звертає увагу відповідача на те, що, підписуючи договір №02.5-14/1-15 від 25.03.2015, відповідач тим самим підтвердив, що для нього є прийнятним сформульоване у пункті 3.4. договірне положення, тоді як саме лише суб`єктивне тлумачення відповідачем умов підписаного ним договору не звільняє його від обов`язку отримувати рахунки та первинні облікові документи на оплату послуг.

У розрізі наведеного суд звертає увагу на те, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що він звертався до позивача у будь-який прийнятний спосіб комунікації (електронною поштою, засобами мобільного зв`язку тощо) з метою повідомлення відсутності можливості отримати, з моменту введення військового стану на території України з 24.02.2022, доступу до території аеропорту та, власне, отримати необхідні для оплати рахунки.

Стосовно ж доводів відповідача про недопустимість наданих позивачем доказів на підтвердження об`єму наданих у лютому 2022 року послуг, зокрема щодо невідповідності наданої позивачем форми відомості прийому ПВ з ПС - Ф 09.218-14, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер та означає, що у певних випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Загальний характер цієї категорії полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів, тоді як спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

Умовами договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 сторони погодили, що аеропорт веде Відомість прийому ПВ з ПС від представників авіакомпаній, клієнтів та структурних підрозділів аеропорту (додаток №1), попри те умовами такого договору не передбаченої конкретної форми означеної відомості, зокрема і того, що вона має складатись саме за формою - Ф 59-18-6, а не за будь-якою іншою формою.

Водночас долучена до позову копія письмової відомості прийому ПВ з ПС Ф 09.218-14, оригінал якої судом оглянуто в засіданні 04.06.2024, містить реквізити договору, назву товариства, вказаний в акті від 22.06.2022 обсяг вивезених відходів - 28,60 куб.м., дату та час вивезення відходів (загалом з 01.02.2022 по 22.02.2022), а також ідентифікуючі відомості автомобілів та прізвища і підписи осіб, які вчиняли такі дії.

Водночас належних та більш вірогідних доказів на спростування обставин отримання послуг у зафіксованому означеною відомістю та актом від 22.06.2022 обсязі відповідач не надав, зокрема відповідач не надав жодних належних та достовірних доказів:

- відсутності на обліку у товаристві вказаних у відомості автомобілів та штату працівників, до якого б не було включено осіб із наведеними у відомості прізвищами;

- припинення здійснення господарської діяльності на території аеропорту та, власне, отримання послуг з вивезення відходів з повітряних суден у іншому - меншому об`ємі, або ж неотримання таких послуг узагалі, зокрема і з підстав відсутності у лютому 2022 року будь-яких рейсів у авіакомпаній, повітряні судна яких обслуговує ТОВ «Аерохендлінг».

Також відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він звертався до позивача із претензіями стосовно неотримання у лютому 2022 року послуг з прийому/вивезення відходів з повітряних суден.

Звідси суд відхиляє посилання відповідача на те, що надана позивачем відомість прийому ПВ з ПС складена не за формою Ф 59-18-6 та, зокрема, не містить колонки і визначення «Клієнт, Працівн. ВКП СГТЗ», оскільки кваліфікуючою при здійсненні оцінки такої відомості є її зміст, а не форма.

Підсумовуючи усе вказане та реалізуючи власну компетенцію щодо оцінки доказів у їх сукупності, у суду не виникло розумних сумнівів стосовно надання позивачем у лютому 2022 року послуг на користь відповідача об`ємом 28,60 куб.м. загальною вартістю 7 378,80 грн з ПДВ та прийняття останнім цих послуг у відповідних об`ємах та на вказану суму.

Суд ураховує, що оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства.

Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю. Схожі висновки зробив Верховний Суд у постанові від 05.07.2019 у справі №910/4994/18.

Так, позивач, як діючий станом на час виникнення спору (лютий 2022 року) аеропорт, що має фізичні, технічні і технологічних можливості для здійснення відповідних операцій зі збору у спеціальній зоні відходів з повітряних суден, надав суду первинні документи стосовно отриманння від ТОВ «Аерохендлінг» відходів з повітряних суден, що загалом стосується як відповідних можливостей аеропорту, так і безпосередньої господарської діяльності відповідача щодо обслуговування авіаційного транспорту.

З огляду на зроблені вище висновки суд наголошує, що відповідач, заперечуючи обставини отримання відповідних послуг у лютому 2022 року, з огляду на приписи статті 79 ГПК України вправі надати більш вірогідні докази на спростування наданих позивачем доказів, попри те під час розгляду цієї справи вказаним правом відповідач не скористався, зосередившись на власній, суб`єктивній оцінці наданих позивачем документів, недоліки яких у спірній ситації не спростовують встановленого судом вище.

Так, з урахуванням зазначеного судом враховано, що відповідач не спростував більш вірогідними доказами обставин отримання у особистий кабінет КП «M.E.Doc» актів, якими зафіксовано як обсяг наданих у лютому 2022 року послуг, так і їх вартість, відтак він не був позбавлений права заявити позивачу про недоліки цих документів.

Попри те доказів будь-якого реагування відповідачем на такі акти, зокрема і з підстав неотримання послуг у лютому 2022 року, і відповідно повідомлення про це позивача, суду не надано, а всі відповідні заперечення відповідач уже висловив під час розгляду цієї справи лише внаслідок звернення позивача до суду.

Отже, суд висновує, що відповідач не реалізував у повній мірі власні процесуальні права стосовно доказування обставин у спорі за цією справою, що не може бути здійснено самим лише запереченням події та/або ствердженням про існування тієї чи іншої обставини, оскільки за такого підходу, що не відповідає стандартам доказування, сама концепція змагальності втрачає сенс.

За таких обставин, оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності згідно встановлених процесуальним законодавством принципів та стандартів, зокрема стандартів «вірогідність» та «поза розумним сумнівом», суд висновує, що обставини виконання ДП "МА "Бориспіль" власних договірних обов`язків з надання відповідачу у лютому 2022 року послуг загалом на суму 7 378,80 грн з ПДВ останнім не спростовано більш вірогідними доказами, у порівнянні з наданими позивачем доказами.

З огляду наведеного суд дійшов висновку, що підписання сторонами договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 без будь-яких зауважень чи заперечень щодо його змісту свідчить про погодження, зокрема, відповідача з умовами відповідно укладеного правочину та, з урахуванням надання ДП "МА "Бориспіль" у лютому 2022 року послуг загалом на суму 7 378,80 грн, породжує для ТОВ «Аерохендлінг» обов`язок по сплаті вартості цих послуг у передбачений п. 3.4. договору строк, а саме до 20.03.2022 включно.

Висновуючи вказане, судом враховано, що лист позивача про зміну ціни послуг до 215,00 грн за 1 куб.м. датовано 2019 роком, тобто в період відсутності між сторонами спору щодо такого правовідношення, зокрема і стосовно такої ціни послуг.

Стосовно ж моменту виникнення у відповідача грошового зобов`язання суд урахував, що відповідне господарське зобов`язання виникає у відповідача згідно умов договору кожного місяця у погоджений та фіксований строк 20-те число місяця, наступного за звітним.

З огляду наведеного судом відхиляються доводи відповідача про те, що його зобов`язання з оплати послуг залежить від отримання рахунку на оплату, у спірній ситуації - рахунку-фактури №897/122 від 28.02.2022.

З урахуванням зроблених вище висновків та умов договору стосовно обов`язку саме відповідача отримувати рахунок та первинні документи на оплату, судом визнаються неспроможними доводи відповідача про те, що рахунок-фактуру №897/122 від 28.02.2022 не було направлено через систему M.E.Doc.

Також суд відхиляє аргументи відповідача про те, що означений рахунок складено на підставі непідтвердженого об`єму послуг, а новий рахунок, на підставі відомості, форма якої погоджена у додатках до договору, складено не було.

У розрізі вказаного суд зауважує, що укладений між сторонами договір не передбачає, що зміст відомості щодо об`єму послуг може бути відображений тільки у рахунку на оплату, та не може відображатись в актах, як формі первинних документів, якими сторони закріплюють згоду щодо об`єму та вартості послуг.

Окрім того, заперечуючи обставини отримання Сліпченко Н. рахунку-фактури №897/122 від 28.02.2022 з актом приймання-передачі послуг у 2-х примірниках згідно наявного в матеріалах справи реєстру виданих/отриманих оригіналів документів, відповідач не спростував того, що Сліпченко Н. є працівником ТОВ «Аерохендлінг», як і не надано більш вірогідних доказів на підтвердження наявності у вказаної особи інших, відмінних від бухгалтера, посадових обов`язків, у тому числі і щодо отримання від позивача означених документів на оплату.

До того ж укладений між сторонами договір не є публічним, тобто відповідач не був позбавлений пропонувати свої умови у тому сислі і щодо вручення/передання/надіслання рахунків/актів на оплату, а тому посилання відповідача на неможливість здійснити оплату є неспроможними.

Саме лише недотримання відповідачем власного договірного обов`язку з отримання рахунка та актів на оплату не звільняє його від обов`язку оплатити фактично отримані послуги.

Наведене судом вище ґрунтується також на відсутності доказів реалізації відповідачем права та звернення до позивача із заявами/претензіями та вимогами надати рахунки і документи на оплату або ж вимагати розірвання відповідно укладеного правочину у зв`язку з неможливістю/небажанням отримувати обумовлені таким договором послуги.

Послання обох сторін на позиції судів у інших справах, у тому числі і посилання відповідача на мотивувальну частину рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/2435/22, суд відхиляє, оскільки:

- подані стороною документи судом оцінюються з огляду на зміст таких документів і їх взаємозв`язок із стверджуваними обставинами, з урахуванням обставин саме цієї справи, яка розглядається, а не з огляду на назву та/або вид, посилання на які можуть бути зроблені судом касаційної інстанції в інших справах;

- система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі, тобто, посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами;

- алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію;

- всі юридично значущі факти складають предмет доказування, що формується, виходячи з норм матеріального права та підстав вимог/заперечень сторін, які конкретизують такий предмет і він може змінюватися в процесі розгляду справи.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, що кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Беручи до уваги наведене вище, оскільки станом на день прийняття рішення відповідач отримані у лютому 2022 року послуги за договором №02.5-14/1-15 від 25.03.2015, враховуючи арифметичну відповідність суми боргу обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 7 378,80 грн основного боргу підлягає задоволенню, як така що доведена позивачем належними доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 та порушенням строку оплати отриманих у лютому 2022 року послуг, позивач просить суд стягнути з відповідача 4382,81 грн пені, 289,90 грн 3% річних, 1 632,78 грн інфляційних втрат, нарахованих з 21.03.2022 по 11.07.2023 на 7 378,80 грн боргу.

Відповідно до ст. ст. 610-612, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами статей 230, 232 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з пунктом 7 Розділу IX «Прикінцеві положення» ГК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (з подальшими змінами та доповненнями) з 12.03.2020 на усій території України запроваджено карантин, який було неодноразово продовжено відповідними постановами Кабінету Міністрів України, та відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Тобто з 01.07.2023 на території України відсутня дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з яким була пов`язана дія пункту 7 Розділу IX «Прикінцеві положення» ГК України і продовження визначених статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу строків, у тому числі і передбаченого статтею 232 строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, протягом шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Поряд з тим згідно пункту 4.2. договору №02.5-14/1-15 від 25.03.2015 клієнт зобов`язаний в разі несвоєчасної оплати отриманих послуг, сплачувати аеропорту пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Водночас вказаний пункт договору, як і інші його умови не становлюють іншого більш тривалого строку нарахування пені, ніж це встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України.

Ураховуючи наведене та встановлений судом момент виникнення у відповідача обов`язку по сплаті вартості отриманих у лютому 2022 року послуг 20.03.2022 включно, а також припинення дії вказаного вище пункту 7 Розділу IX «Прикінцеві положення» ГК України 30.06.2023, суд дійшов висновку, що право позивача на нарахування передбаченої п. 4.2. договору пені виникло 21.03.2022 та припинилось 01.07.2023.

Однак, позивач здійснив нарахування пені поза межами означеного вище періоду, а тому суд здійснював обрахунок заявленої до стягнення пенів межах вказаного позивачем періоду з 21.03.2022 по 30.06.2023 на 7 378,80 грн боргу.

З огляду на вказане вище, оскільки арифметично правильний розмір пені, обрахований судом за правильно визначений період, складає 4 271,62 грн, вимога позивача про стягнення з відповідача 4 382,81 грн пені підлягає частковому задоволенню, відповідно, у сумі 4 271,62 грн

Оскільки розмір заявлених до стягнення 3% річних, обрахований судом за обґрунтовано визначений позивачем період, є арифметично правильним, суд дійшов висновку про обгрунтованість та задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 289,90 грн 3% річних.

Водночас, оскільки розмір заявлених до стягнення інфляційних втрат, обрахований судом за обґрунтовано визначений позивачем період, складає 1 704,87 грн, а суд при прийнятті рішення не може виходити за межі позовних вимог, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача 1 632,78 грн грн інфляційний втрат є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Витрати позивача по сплаті судового збору, а також доказово підтверджені у сумі 80,00 грн судові витрати на поштове пересилання позовної заяви та заяви про усунення недоліків, у відповідності до статей 123, 128, 129 ГПК України, покладаються судом на сторін, позивача та відповідача, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Аерохендлінг (Бориспіль Міжнародний державний аеропорт, Бориспіль-7, Бориспільський р-н, Київська обл., 08301, ідентифікаційний код 32614518) на користь Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль (08300, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Бориспіль-7, ідентифікаційний код 20572069):

- 7 378 (сім тисяч триста сімдесят вісім) грн 80 коп. основного боргу;

- 4 271 (чотири тисячі двісті сімдесят одну) грн 62 коп. пені;

- 289 (двісті вісімдесят дев`ять) грн 90 коп. 3% річних;

- 1 632 (одну тисячу шістсот тридцять дві) грн 78 коп. інфляційних втрат;

- 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 19 коп. судового збору;

- 79 (сімдесят дев`ять) грн 35 коп. судових витрат.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене у апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 02.06.2025.

Суддя В.А. Ярема