У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

19 грудня 2024 року справа № 927/1143/24

Суддя Господарського суду Чернігівської області Демидова М.О., розглянувши матеріали заяви про видачу судового наказу від 03.12.2024 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг», вул. Шейгусівська, 1-А, с. Сергіївка, Прилуцький район, Чернігівська область, 17592, код 36279482

адреса для листування: а/с 17, м. Прилуки, Чернігівська область, 17501

про видачу судового наказу

ВСТАНОВИВ:

13.12.2024 Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано заяву про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдінг» 164519,17 грн заборгованості за надані послуги перевезення вантажу автотранспортом, з яких 200000,00 грн за договором № 1107-24 від 11.07.2023 та 144519,17 грн за договором № від 01.07.2024.

В обґрунтування поданої заяви заявник посилається на неналежне виконання боржником взятих на себе зобов`язань за договорами надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні № 1107-14 від 11.07.2023 та № від 01.07.2024 в частині оплати наданих послуг.

Розглянувши подану Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 заяву разом з доданими до неї документами, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2, 4 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, наказного провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із ст. 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

Виходячи з загальних засад наказного провадження та встановленого порядку розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.

Статтею 150 Господарського процесуального кодексу України визначаються загальні вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу, а також документів, які додаються до такої заяви.

Так, п.п. 4, 5 ч.2 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Частиною 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України наведено перелік документів, які мають бути додані до заяви про видачу судового наказу, зокрема, інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Отже, заявник повинен чітко визначити обставини та докази, на яких ґрунтуються його вимоги, та надати документи на їх підтвердження.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76-78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із приписів наведених норм під час звернення заявника до господарського суду із заявою про видачу судового наказу та при викладенні обставин, на яких ґрунтуються вимоги заявника, останнім мають бути зазначені та надані належні, допустимі, достовірні та вірогідні докази у підтвердження заявлених ним вимог та обставин їх виникнення.

Як вбачається із доданих до заяви документів, 11.07.2023 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг» (замовник) укладено договір № 1107-14 про надання послуг з перевезення вантажів автотранспортом Україною.

01.07.2024 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг» (замовник) укладено договір № про надання послуг з перевезення вантажів автотранспортом Україною.

Пунктом 1.1 Договорів визначено, що замовник доручає, а перевізник приймає на себе зобов`язання надати відповідно до умов Договору послуги з перевезення вантажів замовника сільськогосподарської продукції автомобільним транспортом перевізника.

Замовник зобов`язується прийняти надані послуги з перевезення та оплатити їх вартість в порядку та строки, визначені Договором (п. 1.2 Договорів).

Згідно із п. 1.3 Договорів дані, необхідні для надання послуг, вказуються у Заявках на перевезення вантажу, що є невід`ємними частинами Договору. Погоджені сторонами заявки регулюють взаємовідносини сторін щодо кожного окремого перевезення.

Відповідно до п. 3.3 Договорів загальна вартість послуг з перевезення вантажів, фактично виконаних перевізником за Договором, за кожною окремою заявкою фіксується сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг.

Пунктом 3.5 Договорів визначено, що розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками сторін протягом 10 банківських днів з дня їх підписання та надання перевізником всіх документів, передбачених п. 4.5 Договору, а також належним чином складеної податкової накладної та реєстрації її в Єдиному реєстрі податкових накладних в порядку та строки, встановлені чинним законодавством України (якщо перевізник є платником ПДВ). У разі не надання зазначених документів та/або неповного їх надання, та/або не здійснення дій щодо реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування кількісних та вартісних показників до податкової накладної (який передбачає збільшення суми компенсації на користь перевізника) в ЄРПН, замовник має право затримати оплату послуг до повного надання належним чином оформлених документів або здійснити часткову оплату послуг у розмірі за вирахуванням сум ПДВ згідно відповідної податкової накладної/розрахунку коригування, до дати реєстрації такої податкової накладної/розрахунку коригування або виправлення помилок. Така реєстрація або виправлення помилок повинні бути здійснені перевізником у строк не більше 365 календарних днів із дати надання послуг та підписання Акту приймання-передачі наданих послуг.

Пунктом 4.5 Договорів визначено, що до акту приймання-передачі наданих послуг при передачі замовнику додаються наступні документи: заявка, підписана перевізником в одному екземплярі; товарно-транспортна накладна з підписом та печаткою вантажовіправника, перевізника та вантажоотримувача в одному екземплярі; інші документи, необхідність у складанні яких могла виникнути у процесі перевезення вантажів (наприклад акт недостачі/надлишків та інше).

Як зазначає заявник, згідно із актом звірки взаємних розрахунків за період з січня 2023 року по жовтень 2024 року останнім були надані послуги перевезення вантажу замовнику за договором № 1107-14 від 11.07.2023 на загальну суму 719901,70 грн, які замовником частково сплачені у сумі 699901,70 грн. Заборгованість замовника перед перевізником за договором № 1107-14 від 11.07.2023 складає 20000,00 грн.

На виконання умов Договору № від 01.07.2024 перевізником надані послуги перевезення вантажу замовнику на загальну суму 235892,14 грн відповідно до акту № 1 приймання передачі наданих послуг від 23.07.2024 на суму 121372,97 грн та акту № приймання передачі наданих послуг від 07.10.2024 на суму 114519,17 грн.

Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків за період з січня 2023 року по жовтень 2024 року заявником надані послуги перевезення вантажу замовнику за договором № від 01.07.2024 на загальну суму 235892,14 грн, які замовником частково сплачені у сумі 91372,97 грн. Заборгованість замовника перед перевізником за договором № від 01.07.2024 становить 144519,17 грн.

За вказаними вище Договорами заявником надано послуги перевезення вантажу на загальну суму 955793,84 грн, боржником сплачено 791274,87 грн і заборгованість боржника за надані послуги перевезення вантажу за Договорами складає 164519,17 грн, яку заявник просить стягнути з боржника.

У заяві про видачу судового наказу заявник зазначив про те, що ним надано послуги перевезення за Договором № 1107-14 від 11.07.2023 на загальну суму 719901,70 грн, однак актів приймання-передачі наданих послуг по перевезенню вантажу за вказаним договором до заяви не додано.

Оскільки заявник стверджує, що боржник частково сплатив надані послуги перевезення за Договорами № 1107-24 від 11.07.2023 та № від 01.07.2024 на суму 791274,87 грн, заявник зобов`язаний подати до суду витяги з банківських рахунків чи інші бухгалтерські документи у підтвердження факту вищезазначеної оплати. Вказаних документів заявником до суду разом з заявою про видачу судового наказу не подано.

Судом встановлено, що ані в тексті самої заяви про видачу судового наказу, ані окремим документом не визначено періоду виникнення пред`явленого до стягнення боргу.

Щодо наданого акту звірки розрахунків за період з січня 2023 року по жовтень 2024 року суд зазначає таке.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18.

Суд вважає, що акт звірки взаєморозрахунків, непідписаний уповноваженою особою позивача, за відсутності первинних документів щодо надання послуг перевезення на загальну суму 955793,84 грн, не є доказом, який підтверджує надання таких послуг, та не свідчить про фактичне визнання боржником наявності у нього перед заявником боргу саме у розмірі 164519,17 грн.

Наданий заявником акт звірки не можна вважати документом, що підтверджує наявність зобов`язання за господарськими договорами, оскільки він не відповідає вимогам первинних бухгалтерських документів, а лише фіксує стан розрахунків між сторонами.

Таким чином, позивачем не повністю зазначено обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, не додано доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги щодо видачі судового наказу, що є порушенням приписів п. 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з аналізу вищенаведених норм законодавства, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків.

Відтак, безспірні вимоги мають бути підтверджені відповідними доказами.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що заявником не надано повного переліку доказів у підтвердження обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

За приписами ч. 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Враховуючи, що до заяви про видачу судового наказу заявником не було додано повного переліку доказів, на яких ґрунтуються вимоги заявника до боржника, не надано достатніх документів у підтвердження обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, суд дійшов висновку про необхідність відмови у видачі судового наказу.

За змістом п.1 ч.1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 150 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини 1 статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Керуючись ст. 150, 152, 153, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг» (вул. Шейгусівська, 1-А, с. Сергіївка, Прилуцький район, Чернігівська область, 17592, код 36279482) 164519,17 грн заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу учасників справи на те, що відповідно до приписів частин 5-8 статті 6 та частин 5, 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 5.6, 5.8, 10, 16, 17, 29, 37 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, учасникам справи (їх представникам), які є користувачами Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, судові рішення в паперовій формі не надсилаються і не вручаються. Суд надсилає такі рішення в електронній формі до електронного кабінету таких осіб і вони вважаються врученими в день отримання повідомлення про доставку копії судового рішення на офіційну електронну адресу учасника справи (його представника), з якого і починається перебіг процесуального строку, встановленого законом або судом. Обмін процесуальними документами в електронній формі між судом та/або особами, що є (повинні бути) користувачами Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, має здійснюватися виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Повний текст ухвали складено та підписано 19.12.2024.

З текстом даної ухвали можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя М.О. Демидова