ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/837/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання В.М. Волковінська,

за участю представників сторін:

від прокуратури: І.С. Ейсмонт

від позивача-1: Південного офісу Держаудитслужби: не з`явився;

від позивача-2: Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області: не з`явився;

від відповідача: не з`вився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.07.2024 (суддя Т.Г. Пінтеліна, м.Одеса, повний текст складено 19.07.2024)

у справі №916/837/24

за позовом: Біляївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі:

позивача-1: Південного офісу Держаудитслужби;

позивача-2: Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 246 176,19 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

01.03.2024 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява керівника Біляївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1 - Південного офісу Держаудитслужби та позивача-2 - Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про визнання недійсними додаткових угод №1 від 08.09.2021, №2 від 14.09.2021, №3 від 20.09.2021, №4 від 01.12.2021, №5 від 08.12.2021, №8 від 04.02.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №3 від 03.03.2021 та стягнення безпідставно одержаних відповідачем коштів у розмірі 246176,19 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що додаткові угоди №№1-5 та №8 до договору про закупівлю електричної енергії №3 від 03.03.2021 укладено з порушенням вимог статті 5, пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 180 Господарського кодексу України, статті 653 Цивільного кодексу України, тому мають бути визнані недійсними на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, а грошові кошти, отримані у зв`язку з їх виконанням, - повернуто на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи підстави представництва інтересів держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, прокурор зазначив, що останнім як органом, уповноваженим державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, заходи щодо припинення та визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю електричної енергії, стягнення в бюджет безпідставно одержаних відповідачем коштів у розумний строк не вживались.

Необхідність звернення з даним позовом в інтересах держави в особі Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області прокурор мотивував тим, що сільська рада є органом, уповноваженим на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів державного бюджету, однак незважаючи на наявність повноважень, наділених законодавцем з метою захисту інтересів держави, обізнаність про виявлені порушення законодавства та безпідставне витрачання бюджетних коштів, Великодальницька сільська рада Одеського району Одеської області при виконанні договору про закупівлю електричної енергії протягом тривалого часу не вживала заходів щодо звернення з відповідним позовом до суду з метою захисту інтересів держави.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, водночас просив розстрочити виконання рішення суду на один рік у випадку задоволення судом вимог прокурора про стягнення з відповідача 246 176,19 грн (або іншої суми, яка буде визначена судом).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.07.2024 позов задоволено повністю.

Визнано недійсними додаткові угоди №1 від 08.09.2021, №2 від 14.09.2021, №3 від 20.09.2021, №4 від 01.12.2021, №5 від 08.12.2021 та №8 від 04.02.2022 до договору про постачання електричної енергії №3 від 03.03.2021, укладеного між Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області безпідставно одержані кошти в сумі 246176,19 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь Одеської обласної прокуратури 21860,65грн витрат на сплату судового збору.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про розстрочення виконання рішення строком на один рік за вх. №24688/24 від 25.06.2024 задоволено.

Надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» розстрочку виконання рішення суду в частині стягнення безпідставно одержаних коштів в сумі 246 176,19 грн строком на один рік рівними щомісячними платежами.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорювані додаткові угоди укладено з порушенням законодавства, у зв`язку з чим наявні правові підстави для визнання їх недійсними.

При цьому місцевий господарський суд, взявши до уваги, що відповідачем (боржником) у поданій до суду заяві наведено існування виняткових обставин, які перешкоджають виконанню рішення суду у даній справі, надано докази на підтвердження скрутного фінансового становища, на підставі статей 234, 331 Господарського процесуального кодексу України задовольнив заяву відповідача про розстрочення виконання рішення суду строком на один рік рівними щомісячними платежами.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 09.07.2024 у справі № 916/837/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Біляївської окружної прокуратури відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

-суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Великодальницької сільської ради, адже прокурором подано позов не в інтересах держави, а в інтересах Великодальницької сільської ради, оскільки вимоги про стягнення коштів з відповідача заявлені саме в інтересах Великодальницької сільської ради, та, крім того, Великодальницька сільська рада не є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, позаяк зміст позову, свідчить про те, що прокурор звернувся до суду за захистом інтересів саме замовника (Великодальницької сільської ради), що суперечить положенням статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частинам третій, четвертій статті 53 Господарського процесуального кодексу України;

-прокурором не було доведено факту бездіяльності Держаудитслужби щодо реагування на ймовірні порушення, а тому у прокурора відсутні правові підстави для представництва інтересів держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, а отже, позов прокурора, поданий в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, підлягає залишенню без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України;

-предметом позову у даній справі є, зокрема, вимоги прокурора про визнання недійсними додаткових угод №№ 1-5, 8 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021, що укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» та Великодальницькою сільською радою, а тому, з урахуванням наведеного вище, належними співвідповідачами за такими вимогами мали бути усі зазначені особи. Вказане свідчить про безпідставність визначення прокурором у даній справі Великодальницької сільської ради у якості позивача, а не відповідача;

-необґрунтованими є висновки суду першої інстанції відносно того, що оспорювані додаткові угоди були укладені з порушенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», адже підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу; при цьому, сукупність таких змін (додаткових угод) може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначену сторонами на момент укладення договору про закупівлю або останньої додаткової угоди;

-пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не відповідає критеріям якості закону, у той час як норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи (невладного суб`єкта), яким в даному спорі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»;

-безпідставними є висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для укладення додаткових угод №№ 1-5, оскільки сторони за договором про закупівлю виконали всі умови, передбачені договором та нормами чинного законодавства, під час укладення додаткових угод, яке діяло на момент їх укладення;

-оскільки оспорювана додаткова угода №8 до договору була укладена сторонами через збільшення регульованого тарифу на послуги з передачі електричної енергії, який є складовою частиною ціни за одиницю товару, визначеної в договорі, визнання її недійсною з підстав невідповідності приписам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» є незаконним та безпідставним, і свідчить про неповне дослідження судом першої інстанції усіх обставин, що мають значення для розгляду справи;

-додаткові угоди №№ 1-5, 8 до договору оскаржуються прокурором лише в частині умов щодо збільшення ціни за одиницю товару. При цьому, вказані додаткові угоди містять і інші умови договору, щодо зміни яких сторони дійшли згоди, та які не є предметом оскарження в межах даної справи. Проте суд першої інстанції визнав недійсними додаткові угоди №№ 1-5, 8 у повному обсязі, а не лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, що свідчить про порушення судом статті 217 Цивільного кодексу України.

-судом першої інстанції безпідставно було застосовано до спірних правовідносин положення частини першої статті 670 Цивільного кодексу України, так як прокурор не має повноважень на пред`явлення вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» грошових коштів у розмірі 246176,19 грн до моменту пред`явлення Великодальницькою сільською радою такої вимоги до відповідача, оскільки з огляду на зміст вказаної норми права у продавця виникає обов`язок щодо повернення таких коштів лише після отримання такої вимоги від покупця;

-судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення статті 1212 Цивільного кодексу України, адже договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень вказаної норми права.

Позиція прокуратури щодо апеляційної скарги

19.08.2024 від в.о. керівника Біляївської окружної прокуратури, надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3087/24/Д1), в якому останній просив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Прокурор зазначив, що ним правильно визначено у цій справі позивачів у спірному правовідношенні, оскільки Південний офіс Держаудитслужби, як орган, уповноважений державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, заходи щодо припинення та визнання недійсними додаткових угод до договору не вживав, що призводить до порушення економічних інтересів держави та свідчить про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Крім того, оскільки у спірних правовідносинах, які виникли щодо публічної закупівлі електричної енергії за договором №3 від 03.03.2021, Великодальницька сільська рада діє як розпорядник бюджетних коштів та є замовником зазначеного товару, Великодальницька сільська рада уповноважена вживати заходи щодо захисту інтересів держави, в тому числі представницького характеру, у той час як останньою не забезпечено належного захисту інтересів держави шляхом звернення до суду за захистом порушених прав щодо визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення надлишково сплачених коштів.

Також в.о. керівника Біляївської окружної прокуратури зазначив про те, що жодного належного обґрунтування та документального підтвердження факту підвищення (коливання) ціни за період дії договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» не надало, та, як наслідок, укладення додаткових угод №1-5 та №8 до договору №3 від 03.03.2021, якими збільшено ціну електричної енергії споживачу, є безпідставними.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга зареєстрована судом 09.08.2024 за вх.№3087/24.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2024.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 09.07.2024 у справі №916/837/24. Встановлено учасникам справи строк до 29.08.2024 для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/837/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

19.08.2024 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Господарського суду Одеської області від 09.07.2024 у справі №916/837/24 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк. Розгляд справи №916/837/24 призначено на 15.10.2024 о 10:00год.

Однак, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, судове засідання 15.11.2024 не відбулось, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.11.2024 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання у справі №916/837/24 відбудеться 18.11.2024 о 12:00 год, проте, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, судове засідання у призначений день та час також не відбулось, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку та ухвалою від 18.11.2024 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання у справі №916/837/24 відбудеться 17.12.2024 о 10:30 год.

У судовому засіданні 17.12.2024 прокурор заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивачі та відповідач про дату, час та місце проведення судового засідання 17.12.2024 о 10:30 год були повідомлені належним чином, проте не скористались своїм правом участі в ньому.

Також позивачі не скористались своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України та не надали суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу відповідача, що відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2021 Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської області оприлюднено на веб-сайті «Prozorro» оголошення про проведення відкритих торгів на закупівлю 627776 кВт*год енергії (ДК 021:2015:09310000-5 «Електрична енергія») з терміном постачання до 31.12.2021 та очікуваною вартістю 1528700 грн (ідентифікатор закупівлі №UA-2020-12-18-016663-с).

За результатами розгляду тендерної пропозиції згідно з протоколом розкриття тендерних пропозиції/пропозицій за ідентифікатором закупівлі UA-2021-02-15-005787-а, визначено переможцем Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» з остаточною ціновою пропозицією 1538051,20 грн.

У подальшому, між Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» укладено договір №3 від 03.03.2021 про постачання електричної енергії споживачу, відповідно до пункту 2.1. якого постачальник продає споживачу товар за кодом ДК 021:2015-09310000-5 «Електрична енергія» для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Обсяг закупівлі на 2021 складає 627776 кВт*год.

Пунктом 3.3. договору №3 від 03.03.2021 передбачено, що постачальник за цим договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору.

Згідно із пунктом 5.2. договору №3 від 03.03.2021 загальна вартість цього договору становить 1281709,33 грн, у т. ч. ПДВ 256341,87 грн, разом ціна цього договору становить 1538051,20 грн.

Ціна за 1 кВт*год електричної енергії зазначається у комерційній пропозиції. Для всіх об`єктів споживання (площадок вимірювання) застосовується єдиний спосіб визначення ціни електричної енергії.

Пунктом 5.3. договору №3 від 03.03.2021 сторони узгодили, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

-зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків споживача (пункт 5.3.1.);

збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. У разі коливання ціни товару (електричної енергії) на ринку, постачальник письмово звертається до споживача щодо зміни ціни за одиницю товару (електричної енергії ). Наявність факту коливання ціни товару (електричної енергії) на ринку підтверджується довідками відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару (електричної енергії) на ринку щодо розміру цін на товар (електричну енергію) на момент укладання договору/додаткової угоди до договору та на момент звернення до вказаних органів, установ, організацій (пункт 5.3.2).

Згідно пунктів 5.6., 5.7. договору №3 від 03.03.2021 розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць; оплата спожитої електричної енергії здійснюється споживачем протягом 10 робочих днів з дня отримання рахунку.

Відповідно до пункту 13.1. договору №3 від 03.03.2021 цей договір набирає чинності з дня його укладання і діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань по цьому договору.

Додатком №1 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021 є заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу.

Додатком №2 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021 є комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція, згідно з якою:

Ціна на електричну енергію на дату проведення аукціону складає 2,04166667 грн за 1кВт*год без ПДВ.

Ціна на електричну енергію (грн 1 кВт*год без ПДВ) визначається за формулою:

ЦтСпож=Цт3 + Тпер + Цпост, (грн/кВт*год), де:

ЦтСпож- ціна за спожиту електричну енергію клієнтом;

Цт3 - орієнтовна ціна закупівлі електричної енергії постачальником для клієнта на ринках електричної енергії за розрахунковий період, грн/кВт*год;

Тпер - тариф на послуги з передачі електричної енергії, встановлений регулятором (НКРЕКП) ; тариф може бути змінено відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Зміна ціни за спожиту електричну енергію внаслідок збільшення орієнтованої ціни закупівлі електричної енергії узгоджується сторонами шляхом укладення додаткової угоди до договору та застосовується з початку розрахункового періоду, в якому відбувалась така зміна.

Цпост - ціна на послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії клієнту, що становить 0,13грн/кВт*год;

Ціна закупівлі електричної енергії для клієнта на ринках електричної енергії також включає всі обов`язкові податки (крім ПДВ, що обліковується окремо), збори та платежі, що передбачені правилами ринку електроенергії ВДР/РДН, законодавством та іншими нормативними документами (зокрема плату акцизний податок, регуляторні внески).

Листом №13103-4121 від 30.08.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» звернулось до Великодальницької сільської ради та надало на підпис додаткову угоду №1 щодо внесення змін до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021 у зв`язку з коливанням ціни товару на ринку, що підтверджується ціновою довідкою №1868/21 від 11.08.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою.

08.09.2021 сторонами договору укладено додаткову угоду №1 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021, згідно з якою сторони домовились, зокрема, про те, що:

1)керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», згідно пункту 5.3. розділу 5 « 5. Ціна. Порядок обліку та оплати електричної енергії», сторони домовились змінити ціну на електричну енергію за 1 кВт*год не більше ніж на 10% у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується ціновою довідкою №1868/21 від 11.08.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою. Ціна за 1 кВт*год становить 2,695000044 грн, в т.ч. ПДВ 0,449166674 грн

2)на підставі пункту 1 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди:

-викласти абзац другий пункту 2.1. розділу 2 « 2. Предмет договору» у наступній редакції: «Обсяг закупівлі на 2021 складає 600086 кВт*год»;

-викласти додаток 2 «Комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція» до договору у новій редакції;

-викласти додаток 3 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу» до договору у новій редакції.

10.09.2021 листом №13/03-4764 Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» у зв`язку з коливанням ціни товару на ринку, що підтверджується ціновою довідкою №1898-1/21 від 12.08.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою, надало на підпис Великодальницькій сільській раді додаткову угодою №2 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021.

14.09.2021 сторони уклали додаткову угодою №2 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021, в якій, зокрема, погодили:

1)керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», згідно пункту 5.3. розділу 5 « 5. Ціна. Порядок обліку та оплати електричної енергії», сторони домовились змінити ціну на електричну енергію за 1 кВт*год не більше ніж на 10% у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується ціновою довідкою №1898-1/21 від 12.08.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою. Ціна за 1 кВт*год становить 2, грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0, грн;

2)на підставі пункту 1 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди:

-викласти абзац другий пункту 2.1. розділу 2 « 2. Предмет договору» у наступній редакції: «Обсяг закупівлі на 2021 складає 574914 кВт*год»;

-викласти додаток 2 «Комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція» до договору у новій редакції;

-викласти додаток 3 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу» до договору у новій редакції.

Листом №13/03-4715 від 16.09.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» надало Великодальницькій сільській раді на підпис додаткову угоду №3 щодо внесення змін до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021 у зв`язку з коливанням ціни товару на ринку, що підтверджується ціновою довідкою №1898/21 від 12.08.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою.

Додатковою угодою №3 від 20.09.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021 сторони узгодили, зокрема:

1)керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», згідно пункту 5.3. Розділу 5 « 5. Ціна. Порядок обліку та оплати електричної енергії», сторони домовились змінити ціну на електричну енергію за 1 кВт*год не більше ніж на 10% у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується ціновою довідкою №1898/21 від 12.08.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою. Ціна за 1 кВт*год становить 3,56 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,26 грн;

2)на підставі пункту 1 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди:

-викласти абзац другий пункту 2.1. розділу 2 « 2. Предмет договору» у наступній редакції: «Обсяг закупівлі на 2021 складає 554130 кВт*год»;

-викласти додаток 2 «Комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція» до договору у новій редакції;

-викласти додаток 3 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу» до договору у новій редакції.

Листом №13/03-6303 від 22.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» звернулось до Великодальницької сільської ради та повідомило, що 30.07.2021 НКРЕКП прийнято постанову №1227 від 30.07.2021 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 08.04.2020 №766», якою змінено цінові обмеження на ринку електричної енергії, у зв`язку з чим, як вбачається з інформації офіційного сайту ДП «Оператор ринку» (https://www.oreе.com.ua), відбулось значне коливання ціни електричної енергії на ринку «на добу наперед». Так, в порівнянні середньозважених цін на ринку «на добу наперед» у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) за першу декаду жовтня 2021 року (з 01.10.2021 до 10.10.2021) та першу декаду листопада (з 01.11.2021 до 10.11.2021) відсоток коливання (зміни) ціни склав +31,42%. Вказане також підтверджується ціновою довідкою №2862-1/21 від 09.11.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою. В свою чергу, ціна на ринку «на добу наперед» є складовою ціни на електричну енергію згідно умов договору, а саме, комерційної пропозиції. З огляду на викладене, Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» запропонувало збільшити ціну за одиницю електричної енергії на 9,99% та підписати додаткову угоду №4 до договору щодо зміни ціни за одиницю товару згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Згідно додаткової угоди №4 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021 сторони погодили, зокрема:

1)керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», згідно пункту 5.3. розділу 5 « 5. Ціна. Порядок обліку та оплати електричної енергії», сторони домовились змінити ціну на електричну енергію за 1 кВт*год не більше ніж на 10% у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується ціновою довідкою №2862-1/21 від 09.11.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою. Ціна за 1 кВт*год становить 3,2 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,5 грн;

2)на підставі пункту 1 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди:

-викласти абзац другий пункту 2.1. розділу 2 « 2. Предмет договору» у наступній редакції: «Обсяг закупівлі на 2021 складає 542364 кВт*год»;

-викласти додаток 2 «Комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція» до договору у новій редакції;

-викласти додаток 3 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу» до договору у новій редакції.

Листом №13/03-6304 від 22.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» звернулось до Великодальницької сільської ради та повідомило, що 30.07.2021 НКРЕКП прийнято постанову №1227 від 30.07.2021 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 08.04.2020 №766», якою змінено цінові обмеження на ринку електричної енергії, у зв`язку з чим, як вбачається з інформації офіційного сайту ДП «Оператор ринку» (https://www.oreе.com.ua), відбулось значне коливання ціни електричної енергії на ринку «на добу наперед». Так, в порівнянні середньозважених цін на ринку «на добу наперед» у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) за жовтень 2021 року (з 01.10.2021 до 31.10.2021) та першу декаду листопада (з 01.11.2021 до 10.11.2021) відсоток коливання (зміни) ціни склав +20,82%. Вказане також підтверджується ціновою довідкою №2862/21 від 11.11.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою. В свою чергу, ціна на ринку «на добу наперед» є складовою ціни на електричну енергію згідно умов договору, а саме, комерційної пропозиції. Відтак, Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» запропонувало збільшити ціну за одиницю електричної енергії на 9,99% та підписати додаткову угоду №5 до договору щодо зміни ціни за одиницю товару згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

08.12.2021 між сторонами укладено додаткову угодою №5 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021, відповідно до якої сторонами погоджено, зокрема:

1)керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», згідно пункту 5.3. розділу 5 « 5. Ціна. Порядок обліку та оплати електричної енергії», сторони домовились змінити ціну на електричну енергію за 1 кВт*год не більше ніж на 10% у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується ціновою довідкою №2862/21 від 11.11.2021, виданою Харківською торгово промисловою палатою. Ціна за 1 кВт*год становить 3,3 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,7 грн;

2)на підставі пункту 1 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди:

-викласти абзац другий пункт 2.1. розділу 2 « 2. Предмет Договору» у наступній редакції «Обсяг закупівлі на 2021 складає 531667 кВт*год»;

-викласти додаток 2 «Комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція» до договору у новій редакції;

-викласти додаток 3 «Обсяги постачання електрично енергії споживачу» до договору у новій редакції.

На підставі звернення позивача, додатковою угодою №6 від 29.12.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021 сторони дійшли згоди з 01.01.2022 розірвати договір по точкам комерційного обліку за переліком, наведеним у відповідній додатковій угоді.

Відповідно до додаткової угоди №7 від 29.12.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021 сторони дійшли згоди, викласти пункт 13.1. розділу 13 « 13. Строк дії договору та інші умови» у наступній редакції:

« 13.1 Цей договір набирає чинності з дня його укладення та діє в частині постачання електричної енергії до 31.03.2022 (включно), а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором».

04.02.2022 між сторонами укладено додаткову угодою №8 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021, відповідно до якої сторонами погоджено, зокрема:

1)керуючись пунктом 7 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», згідно пункту 5.3. розділу 5 « 5. Ціна. Порядок обліку та оплати електричної енергії» договору та умов додатку №2 «Комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція» до договору, у зв`язку зі зміною тарифу на послуги з передачі електричної енергії, що з 01.01.2022 встановлено на рівні 345,64 грн/МВт*год (без урахування ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП від 01.12.2021 №2454 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2022 рік», що є складовою ціни за одиницю товару за договором, сторони домовились збільшити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год з урахуванням зміни тарифу на послуги з передачі електричної енергії. Ціна за 1 кВт*год становить 3,36212 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,72702 грн;

2)на підставі пункту 1 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди викласти додаток 2 «Комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція» до договору у новій редакції.

07.12.2022 між сторонами укладено додаткову угодою №9 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021, відповідно до якої сторонами погоджено, зокрема:

1)керуючись частиною п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку із продовженням дії договору на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку 2022 року, сторони домовились збільшити ціну договору на 307610,24 грн з урахуванням ПДВ, що не перевищує 20% суми, визначеної у договорі;

2)на підставі пункту 1 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди:

(2.1.)викласти абзац другий пункту 2.1. розділу 2 «Предмет договору» договору у наступній редакції: «Обсяг закупівлі за договором складає 609126 кВт*год, у тому числі на 2022 в обсязі 77 459 кВт*год»;

(2.2.)викласти абзац 1 пункту 5.2 Розділу 5 « 5. Ціна. Порядок обліку та оплати електричної енергії» в наступній редакції: « 5.1 Загальна ціна цього договору складає 1 845 661,44 грн, у тому числі ПДВ 307 610,24 грн;

(2.3.)викласти додаток №3 до договору «Обсяги постачання електричної енергії споживачу» до договору у новій редакції.

31.03.2022 між сторонами укладено додаткову угоду №10 до договору про постачання електричної енергії споживачу №3 від 03.03.2021, відповідно до якої сторонами погоджено, зокрема:

1)у зв`язку зі зверненням споживача, сторони дійшли згоди зменшити ціну договору на 275089,91 грн та викласти абзац 1 пункту 5.2. розділу 5 « 5. Ціна. Порядок обліку та оплати електричної енергії» в наступній редакції: « 5.1 Загальна ціна цього договору складає 1570571,53 грн, у тому числі ПДВ 261761,92 грн»;

2)на підставі пункту 1 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди:

(2.1.)викласти абзац другий пункту 2.1. розділу 2 «Предмет договору» договору у наступній редакції: «Обсяг закупівлі за договором складає 539856 кВт*год, у тому числі на 2022 в обсязі 8 189 кВт*год»;

(2.3.)викласти додаток №3 до договору «Обсяги постачання електричної енергії споживачу» до договору у новій редакції.

На підставі укладеного між сторонами договору, відповідач поставив відповідачу електричну енергію у загальній кількості 538723 кВт*год, про що свідчать наявні в матеріалах справи відповідні акти прийняття-передавання товарної продукції. В свою чергу, Великодальницькою сільською радою здійснено оплату вартості поставленої електричної енергії на загальну суму 1566047,54 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи відповідні платіжні доручення.

Листом від 28.06.2023 №59-1969ВИХ-23 Біляївська окружна прокуратура звернулась до Південного офісу Держаудитслужби про надання інформації, чи вживались органами Державної аудиторської служби України заходи щодо проведення моніторингу вказаної закупівлі, усунення виявлених порушень у судовому порядку, а також просила надати інформацію щодо надмірно сплаченої суми за спірним договором.

У відповідь на вказаний лист прокуратури, Південний офіс Держаудитслужби листом від 10.07.2023 №151531-17/3204-2023 повідомив, ним не проводилась перевірка фактів щодо зазначеної процедури закупівлі та не вживались заходи щодо усунення порушень, в тому числі в судовому порядку. Водночас Південний офіс Держаудитслужби зазначив, що викладені у листі факти в межах повноважень будуть враховані Південним офісом Держаудитслужби під час планування заходів державного фінансового контролю у замовника.

Листом від 05.12.2023 №56-3624вих23 Біляївська окружна прокуратура повідомила Великодальницьку сільську раду про порушення законодавства під час проведення тендеру UA-2021-02-15-005787-а, укладення та виконання договору №3 від 03.03.2021 та додаткових угод до нього.

У відповідь на вказаний лист прокуратури, Великодальницька сільська рада листом від №2330/01-11/2023 від 21.12.2023 повідомила прокуратуру, що усунення порушення на даний час є неможливим у зв`язку з відсутністю у місцевому бюджеті коштів на оплату судового збору для звернення до суду із відповідними позовними вимогами, а також зазначила, що не заперечує проти звернення окружної прокуратури з відповідним позовом в порядку статті 23 Закону України про «Про прокуратуру».

20.02.2024 Біляївська окружна прокуратура листами №56-653ВИХ2-24 та №56-652ВИХ-24 повідомила в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Південний офіс Держаудитслужби та Великодальницьку сільську раду про підготовку прокуратурою відповідного позову та про намір звернення з ним до суду.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання недійсними укладених між сторонами додаткових угод №1 від 08.09.2021, №2 від 14.09.2021, №3 від 20.09.2021 та №4 від 01.12.2021, №5 від 08.12.2021 та №8 від 04.02.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №3 від 03.03.2021, а також стягнення з відповідача на користь Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів у сумі 246176,19 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на те, що оспорювані додаткові угоди укладено з порушенням законодавства, у зв`язку з чим наявні правові підстави для визнання їх недійсними.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо представництва прокурором інтересів держави в суді

У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).

Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За умовами частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених законом.

Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь («активна» чи «пасивна») прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі «Мартіні проти Франції»).

Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі «Кресс проти Франції»). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує «справедливої рівноваги сторін»: кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі «Івон проти Франції», рішення у справі «Нідерест-Хубер проти Швейцарії»).

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії»).

Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Визначальним для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Частиною третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).

Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України «Про прокуратуру», полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатимуться до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.

Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України «Про прокуратуру», фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час, відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.

Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.

Відповідно до преамбули Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Закон України «Про публічні закупівлі») він визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Зокрема, Законом України «Про публічні закупівлі» встановлюються основні терміни, сфера його застосування, суб`єктний склад тощо. Розділом ІІ вказаного Закону безпосередньо врегульовано державне регулювання та контроль у сфері закупівель.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 7 Закону України «Про публічні закупівлі» уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

В силу частини першої статті 8 цього Закону України «Про публічні закупівлі» моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи. Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії.

Положеннями частини першої статті 44 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.

Статтею 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» унормовано, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування. Порядок та підстави проведення органом державного фінансового контролю перевірок закупівель встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 5 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні»).

За умовами пунктів 8 та 10 частини першої статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право, зокрема порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №43 від 03.02.2016, передбачено, що Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до підпунктів 3, 4, 9 пункту 4 цього Положення Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення державного фінансового аудиту, перевірки закупівель, інспектування (ревізії), моніторингу закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 12.03.2018 у справі №826/9672/17.

Таким чином, Південний офіс Держаудитслужби є належним суб`єктом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель, у зв`язку з чим останній виступає належним позивачем у даній справі, оскільки саме до повноважень останнього належить вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, що спростовує доводи апелянта щодо протилежного.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.09.2020 у справі №911/1534/19 та від 30.07.2020 у справі №904/5598/18.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі» до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи місцевого самоврядування.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (частина друга статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

В силу частини третьої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території.

Статтею 143 Конституції України визначено, що місцеві органи самоврядування, зокрема, управляють майном, що є в комунальній власності, а також затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» унормовано, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Водночас неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема, шляхом укладення органом місцевого самоврядування оспорюваних додаткових угод, свідчить про порушення економічних інтересів відповідної територіальної громади.

Згідно з частиною другою статті 64 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські, районі в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання. При цьому, згідно з підпунктом 27 пункту 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: як прийняття рішень щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету.

Згідно з частиною другою статті 22 Бюджетного Кодексу України сільська рада є головним розпорядником бюджетних коштів.

Відповідно до частини сьомої, дев`ятої частини п`ятої статті 22 Бюджетного Кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

У постанові від 28.09.2022 у справі №483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).

Таким чином, Великодальницька сільська рада Одеського району Одеської області як розпорядник бюджетних коштів є органом уповноваженим на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів державного бюджету, а також є стороною договору про закупівлю електричної енергії №3 від 03.03.2021, та укладених до нього додаткових угод, зокрема і спірних, а відтак є належним позивачем у цій справі, що спростовує доводи відповідача щодо протилежного.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє аргументи скаржника про відсутність підстав в даному випадку для представництва прокурором інтересів держави в особі Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області.

Водночас Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що ні Південний офіс Держаудитслужби, ні Великодальницька сільська рада Одеського району Одеської області, яких прокурор листами №56-1969ВИХ-23 від 28.06.2023 та №56-3624вих-23 від 05.12.2023 повідомляв про невідповідність оспорюваних додаткових угод до договору №3 від 03.03.2021 вимогам Закону України «Про публічні закупівлі», незважаючи на наявність відповідних повноважень, не вчинили жодних дій для захисту інтересів держави, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття позивачами заходів реагування на виявлене порушення державних інтересів, натомість останні навпаки у відповідь на звернення прокурора повідомляли про невжиття ними жодних заходів для визнання вищенаведених додаткових угод недійсними та стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів (зокрема, шляхом звернення до суду з відповідними позовами), та, більше того, про відсутність намірів вчиняти відповідні дії.

Проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, в той час як дотримання законодавства у цій сфері суспільних відносин становить значний суспільний інтерес, захист якого відповідає функціям прокурора.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №912/898/18.

З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентними органами позивачами протягом розумного строку після того, як їм достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останніх самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України «Про прокуратуру» порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.

Щодо суті спору

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 185 Господарського кодексу України унормовано, що до укладення господарських договорів на організованих ринках капіталу, організованих товарних ринках, оптових ярмарках, публічних торгах застосовуються загальні правила укладення договорів на основі вільного волевиявлення, з урахуванням нормативно-правових актів, якими регулюється діяльність відповідних організованих ринків капіталу, організованих товарних ринків, ярмарків та публічних торгів.

В силу частини першої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Дослідивши зміст договору №3 від 03.03.2021, колегія суддів зазначає про те, що сторонами останнього на момент підписання вказаного договору були погоджені всі істотні умови (предмет, ціна і строк) відповідно до вимог частини третьої статті 180 Господарського кодексу України та приписів Закону України «Про публічні закупівлі», відтак, зазначений договір став належною підставою виникнення господарського зобов`язання згідно зі статтями 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Частиною п`ятою статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (частини перша-третя статті 632 Цивільного кодексу України).

У наведеному приписі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору, встановленої статтею 629 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що в умовах ринкової економіки ціна в договорі визначається попитом і пропозицією, конкуренцією та іншими економічними чинниками, а тому при укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватись, зокрема, враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів та послуг тощо.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.06.2018 у справі №904/8354/16.

Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами частини першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

В силу частин третьої, четвертої статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки (частини перша, друга статті 334 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, зокрема, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

З системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

В іншому випадку не досягається мета Закону України «Про публічні закупівлі», яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

Наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». У цьому Законі в редакції до 19.04.2020 норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: «Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі».

Отже, вказана норма Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції до 19.04.2020 не дозволяла зміну ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку.

Зазначена норма була змінена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель» №114-IX від 18.09.2019, яким Закон України «Про публічні закупівлі» було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.

Таким чином, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме: не частіше ніж один раз на 90 днів.

Як вбачається з пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель», метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії «ціновому демпінгу» коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.

За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель» у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати «ціновий демпінг» з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.

Описана вище можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісної конкуренції, зловживань та корупційних дій робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є очевидним порушенням принципів процедури закупівлі, встановлених преамбулою та статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі», зокрема, принципів добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель, недискримінації учасників, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій, запобігання корупційним діям і зловживанням.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №913/308/18.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів наголошує на тому, що загальне збільшення ціни за одиницю товару не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В силу частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Як зазначалося вище, 03.03.2021 за результатами проведеної процедури закупівлі між Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (як переможцем торгів) був укладений договір №3 від 03.03.2021 про постачання з 03.03.2021 по 31.12.2021 електричної енергії загальним обсягом 627776 кВт*год загальною вартістю 1528700 грн з ПДВ.

У комерційній пропозиції (додаток №2 до договору №3 від 03.03.2021) викладено порядок розрахунку ціни на електричну енергію (грн за 1 кВт*год без ПДВ) для споживача із застосуванням відповідної формули та ціну за 1 кВт*год електричної енергії у розмірі 2,04166667 грн без ПДВ.

На виконання вищенаведеного договору, відповідач протягом періоду з 03.03.2021 по 08.09.2021 щоденно постачав, а Великодальницька сільська рада Одеського району Одеської області приймала та споживала електричну енергію, а 08.09.2021 сторони договору №3 від 03.03.2021 підписали додаткову угоду №1 до нього, якою змінили ціну електричної енергії, яка вже була продана зазначеному споживачу та спожита ним. Отже, товар, поставлений відповідачем до 08.09.2021, був не тільки прийнятий Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської області у власність, а й спожитий останнім.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається відповідно до частини третьої статті 632 Цивільного кодексу України.

В подальшому, сторонами договору №3 від 03.03.2021 було підписану низку інших додаткових угод до нього, а саме: №2 від 14.09.2021, №3 від 20.09.2021, №4 від 01.12.2021, №5 від 08.12.2021 та №8 від 04.02.2022, якими було змінено ціну електричної енергії в бік збільшення до 3,36212 грн з ПДВ за 1 кВт*год та, відповідно, зменшено загальний обсяг до 531667 кВт*год.

Таким чином, внаслідок укладення вищенаведених додаткових угод до договору №3 від 03.03.2021, загальне збільшення ціни за одиницю електричної енергії (за 1 кВт*год) становить 61,7% від початкової ціни товару, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю.

З огляду на викладене, беручи до уваги імперативно встановлену чинним законодавством заборону на зміну ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару, а також визначену пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» неможливість збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод №1 від 08.09.2021, №2 від 14.09.2021, №3 від 20.09.2021 та №4 від 01.12.2021, №5 від 08.12.2021, №8 від 04.02.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №3 від 03.03.2021 у зв`язку з тим, що вказані правочини суперечать наведеним вище нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі».

Доводи апелянта про те, що додаткові угоди №№1-5 до договору №3 від 03.03.2021 були укладені сторонами на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» у зв`язку із коливанням ціни на ринку, жодним чином не свідчать про відсутність підстав для визнання їх недійсними, адже останні всупереч законодавчим приписам передбачають зміну ціни товару за вказаним договором про закупівлю після виконання відповідачем зобов`язання з передачі такого товару та збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, узгодженої сторонами зазначеного договору.

Посилання скаржника на те, що додаткові угоди до договору №3 від 03.03.2021 фактично оспорюються прокурором лише в частині умов щодо збільшення ціни за одиницю товару, між тим останні містять і інші умови, щодо яких сторони договору дійшли згоди та які не є предметом оскарження в межах даної справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції необґрунтовано визнав оспорювані додаткові угоди недійсними у повному обсязі, а не лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки зазначені твердження спростовуються безпосередньо самим змістом оспорюваних додаткових угод, що передбачають зміни договірних відносин виключно в частині зменшення обсягів електричної енергії з урахуванням збільшення її ціни.

Враховуючи те, що додаткові угоди №1 від 08.09.2021, №2 від 14.09.2021, №3 від 20.09.2021 та №4 від 01.12.2021, №5 від 08.12.2021,№8 від 04.02.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №3 від 03.03.2021 є недійсними та, як наслідок, не породжують правових наслідків, правовідносини між Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» щодо ціни електричної енергії, поставленої за договором №3 від 03.03.2021, мали регулюватись комерційною пропозицією (додаток №2 до вказаного договору), підписаною при укладенні цього договору.

З наявних у матеріалах справи платіжних доручень та таблиці фактичного виконання договірних зобов`язань упродовж 2021 2022 року, вбачається, що Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської області була здійснена оплата поставленої електричної енергії у сумі 1566047,54 грн. При цьому згідно з актами приймання-передачі до договору №3 від 03.03.2021 Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської області спожито електричну енергію в загальному обсязі 538723 кВт*год, з яких:

-за договором №3 від 03.03.2021 323196 кВт*год по 2,45 грн за 1 кВт*год з ПДВ на суму 791 831,64 грн;

-за додатковими угодами №№1-3 до договору №3 від 03.03.2021 101394 кВт*год по 3,56 грн за 1 кВт*год з ПДВ на суму 327634,48 грн;

-за додатковими угодами №№4-5 до договору №3 від 03.03.2021 105944 кВт*год по 3,3 за 1 кВт*год з ПДВ на суму 414061,08 грн;

-за додатковою угодою №8 до договору №2 від 28.01.2021 8189 кВт*год по 3,36212 грн за 1 кВт*год з ПДВ на суму 32520,33 грн.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження недостовірності інформації, викладеної у таблиці виконання вказаних договірних відносин впродовж 2021 2022 років та в актах приймання-передачі до договору №3 від 03.03.2021.

За таких обставин, виходячи з вартості одиниці товару (1 кВт*год), узгодженої у комерційній пропозиції (додаток №2 до договору №3 від 03.03.2021), за фактично отримані та спожиті 538723 кВт*год електричної енергії Великодальницька сільська рада повинна була сплатити 1319871,35 грн.

Отже, грошові кошти у розмірі 246176,19 грн (1566047,54 грн - 1319871,35 = 246176,19 грн) є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому останній зобов`язаний їх повернуту платнику, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області стосовно задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області безпідставно сплачених бюджетних коштів у сумі 246176,19 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 09.07.2024 у справі №916/837/24 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Одеської області від 09.07.2024 у справі №916/837/24 залишити без змін.

3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.12.2024.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран