УХВАЛА

19 грудня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/15032/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кібенко О.Р. - головуючий, Бакуліна С.В., Студенець В.І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 (суддя Літвінова М.Є.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2024 (колегія суддів: Тарасенко К.В., Коробенко Г.П., Михальська Ю.Б.)

у справі за позовом Першого заступника керівника Солом`янської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Державної служби з безпеки на транспорті

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" (далі - ТОВ "УЛФ-Фінанс")

про стягнення 91 481,00 грн,

В С Т А Н О В И В:

1. Прокурор в інтересах держави в особі Державної служби з безпеки на транспорті звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ "УЛФ-Фінанс" про стягнення 91 481,00 грн.

2. Господарський суд міста Києва рішенням від 29.09.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2024, позов задовольнив: стягнув з ТОВ "УЛФ-Фінанс" в дохід Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, у розмірі 91 481,00 грн.

3. 05.12.2024 ТОВ "УЛФ-Фінанс" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2024, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

4. Дослідивши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

5. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

6. Відповідно до п.9 ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

7. Згідно із п.2 ч.3 ст.287 ГПК не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

8. У позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку (п.1 ч.1 ст.163 ГПК).

9. Згідно з ч.7 ст.12 ГПК для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

10. Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

11. Скаржник оскаржує судові рішення, якими вирішено спір про стягнення 91 481,00 грн, а тому вони не підлягають касаційному оскарженню.

12. Водночас касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли би бути визнані такими, що підпадають під дію пунктів а), б), в), г) п.2 ч.3 ст.287 ГПК.

13. Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник посилається на підпункти "а" та "в" п.2 ч.3 ст.287 ГПК та зазначає, що:

1) справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки існують протилежні підходи як прокуратури, так і суду до визначення особи, з якої належить стягувати плату за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування:

- вважає, що відповідальність у подібних спорах має нести саме перевізник, а не власник транспортного засобу; для прикладу навів справу №910/1213/24, в якій суд першої інстанції стягнув кошти саме з перевізника;

- у тексті касаційної скарги посилається на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №926/16/19, Верховного Суду від 10.10.2024 у справі №420/15732/22, від 22.02.2023 у справі №240/22448/20, від 12.10.2023 у справі №280/3520/22, від 30.11.2023 у справі №440/9207/22, про те, що у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру плату за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу має вносити саме перевізник, а не власник транспортного засобу, яким перевозиться вантаж;

2) справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу: на день подання касаційної скарги у власності скаржника перебуває декілька тисяч транспортних засобів; стягнення з ТОВ "УЛФ-Фінанс" збитків, завданих реальними володільцями транспортних засобів, призведе до несприятливих наслідків майнового характеру не лише для скаржника, а й для цілої галузі економіки в сфері лізингу/оренди.

14. Наведені скаржником твердження щодо наявності правового питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики фактично є обґрунтуванням такої загальної підстави касаційного оскарження, як застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, що передбачена п.1 ч.2 ст.287 ГПК.

15. Натомість фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики може мати спірне правове питання, яке тривалий час неоднаково вирішується судами. При цьому, скаржник не наводить належних аргументів, які б свідчили про неоднозначність правозастосовчої практики саме у питанні застосування норм, зазначених ним у касаційній скарзі нормативних актів.

16. Також, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржених судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для скаржника.

17. Касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішення, ухваленого судами попередніх інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним. Незгода із судовим рішенням не свідчить про винятковість справи, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання відповідних наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

18. Верховний Суд дослідив та оцінив ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства. З урахуванням цього, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та/або справа має виняткове значення для скаржника.

19. Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до ч."с" ст.7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

20. Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у п.1 ч.1 ст.293 ГПК, і це повністю узгоджується з положеннями ст.129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

21. При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

22. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

23. Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені п.2 ч.3 ст.287 ГПК випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

24. Згідно з п.1 ч.1 ст.293 ГПК суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

25. Оскільки скаржник належним чином не обґрунтував та не довів обставин, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а), в), п.2 ч.3 ст.287 ГПК, Верховний Суд вважає, що скаржник не дотримався умови допуску цієї справи до касаційного оскарження.

26. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "УЛФ-Фінанс" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2024, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

27. Касаційна скарга містить клопотання про зупинення виконання оскаржуваних рішень, яке підлягає залишенню без розгляду, оскільки суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №910/15032/22 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2024.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О. Кібенко

Судді С. Бакуліна

В. Студенець