РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.12.2024Справа № 910/10847/24
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандлітоїл»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротранс 2016»

про стягнення 1 078 438, 33 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Грандлітоїл» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротранс 2016» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 1 078 438, 33 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 509, 525, 526, 610, 625, 626 Цивільного кодексу України та ст. 193, 216 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки № 15/02-РД від 15.02.2024, в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

19.09.2024 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/10847/24. Визнано справу малозначною та її розгляд постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

04.11.2024 від представника позивача, на виконання вимог ухвали суду, надійшло письмове підтвердження що ціна позову не змінилась, а також довідка банку про рух коштів між позивачем та відповідачем.

Відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Про розгляд даної справи відповідач був повідомлений ухвалою суду від 24.09.2024, яка отримана останнім 07.10.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 790.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

За відсутності відзиву від відповідача суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Беручи до уваги вище наведене та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання) в розумний строк, за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.02.2024 між позивачем (надалі - продавець) та відповідачем (надалі - покупець) було укладено договір поставки № 15/02-РД (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого продавець зобов`язується поставити покупцю товар: олію соняшникову рафіновану дезодоровану виморожену марки П (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його за встановленими цінами відповідно до умов договору.

Згідно з п. 1.2. договору, кількість та вартість товару буде визначатися у рахунках, накладних на відпуск товару, ТТН, які є невід`ємною частиною цього договору. Остаточна ціна договору може змінюватися та становить сумарну вартість поставленого товару згідно накладних та/або актів прийому-передачі, підписаними належними представниками обох сторін, та скріпленими печатками сторін які є невід`ємною частиною договору.

Перехід права власності на товар відбувається з моменту фактичної передачі товару покупцеві у місці поставки та підписання відповідних документів (акт прийому-передачі, товарно-транспортні накладні), що свідчать про прийом покупцем товару (п. 2.3. договору).

Відповідно до п. 3.1. та п. 3.2. договору, ціна товару, кількість та загальна вартість вказується в додатках до цього договору. Загальна сума договору визначається сумою усіх додатків до даного договору.

Згідно з п. 3.3. договору, оплата товару здійснюється покупцем у безготівковому порядку в національній валюті України, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, зазначений у цьому договорі.

Пунктом 3.4. договору сторони передбачили, що покупець сплачує постачальнику 80 % вартості партії товару по факту завантаження транспортного засобу, 20 % вартості товару покупець сплачує після реєстрації податкової накладної в ЄРПН в порядку передбаченому чинним законодавством.

Датою оплати товару вважається дата списання грошових коштів, сплачених покупцем за поставлену партію товару на поточний рахунок продавця (п. 3.5. договору).

Згідно з п. 4.1. договору, він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2024, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Додатковою угодою № 1 від 15.02.2024 до договору сторони визначили, що постачальник поставляє товар, а саме: олію соняшникову рафіновану дезодоровану виморожену марки П в кількості 75 000, 0 кг, по ціні 36, 00 грн/1 кг, загальною вартістю 2 700 000, 00 грн (в т.ч. 20 % ПДВ).

На виконання умов договору позивач у період з 15.02.2024 по 09.03.2024 поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 6 311 480, 00 грн, що підтверджується:

- видатковими накладними: № ГР-0000101 від 15.02.2024 на суму 901 440, 00 грн (а.с.10), № ГР-0000102 від 16.02.2024 на суму 900 000, 00 грн (а.с. 11), № ГР-0000101 від 17.02.2024 на суму 897 840, 00 грн (а.с. 12), № ГР-0000116 від 23.02.2024 на суму 911 770, 00 грн (а.с. 13), № ГР-0000118 від 27.02.2024 на суму 948 750, 00 грн (а.с. 14), № ГР-0000142 від 08.03.2024 на суму 875 840, 00 грн (а.с. 15), № ГР-0000148 від 09.03.2024 на суму 875 840, 00 грн (а.с. 16);

- товарно-транспортними накладними: № 20904 від 15.02.2024 (а.с. 17), № 319675 від 16.02.2024 (а.с. 18), № 319672 від 17.02.2024 (а.с. 19), № 319696 від 23.02.2024 (а.с. 20), № 120987 від 27.02.2024 (а.с. 21), № 120907 від 08.03.2024 (а.с. 22), № 120908 від 09.03.2024 (а.с. 23);

- податковими накладними: № 57 від 15.02.2024 на суму 901 440, 00 грн (а.с. 24-25), № 59 від 16.02.2024 на суму 900 000, 00 грн (а.с. 26-27), № 60 від 16.02.2024 на суму 448 560, 00 грн (а.с. 28-29), № 63 від 17.02.2024 на суму 449 280, 00 грн (а.с. 30-31), № 82 від 23.02.2024 на суму 911 770, 00 грн (а.с. 32-33), № 87 від 27.02.2024 на суму 948 750, 00 грн (а.с. 34-35), № 10 від 08.03.2024 на суму 875 840, 00 грн (а.с. 36-37), № 14 від 09.03.2024 на суму 875 840, 00 грн (а.с. 38-39).

Вказані видаткові накладні та товарно-транспортні накладні підписані з обох сторін без зауважень та заперечень.

Відповідачем, у свою чергу, частково оплачено поставлений товар, а саме в загальному розмірі 5 233 041, 67 грн, що підтверджується випискою банку про рух коштів між позивачем та відповідачем за період з 15.02.2024 по 04.11.2024 (а.с. 74).

Також між позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаємних розрахунків за період з 15.02.2024 по 31.03.2024 (а.с. 42), відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.03.2024 складала 1 078 438, 33 грн.

10.06.2024 позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою № 101 від 10.06.2024, в якій просив в семиденний термін сплатити заборгованість в розмірі 1 078 438, 33 грн.

Відповіді на вказану вимогу матеріали справи не містять.

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки в частині своєчасної та повної оплати поставленого товару, з огляду на що, позивач просить суд стягнути з відповідача 1 078 438, 33 грн (6 311 480, 00 грн (сума поставленого товару) - 5 233 041, 67 грн (сума оплаченого товару).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підставі укладеного між сторонами договору в позивача виник обов`язок здійснити поставку товару, а у відповідача - прийняти такий товар у обсязі, погодженому сторонами та оплатити його вартість.

Як слідує із матеріалів справи позивач у період з 15.02.2024 по 09.03.2024 поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 6 311 480, 00 грн, що підтверджується видатковими накладними (а.с. 10-16), товарно-транспортними накладними (а.с. 17-23) та податковими накладними (а.с. 24-39), що містяться в матеріалах справи.

Суд зазначає, що видаткові накладні та товарно-транспортні накладні підписані з боку відповідача без зауважень та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.3. договору, оплата товару здійснюється покупцем у безготівковому порядку в національній валюті України, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, зазначений у цьому договорі.

Пунктом 3.4. договору сторони передбачили, що покупець сплачує постачальнику 80 % вартості партії товару по факту завантаження транспортного засобу, 20 % вартості товару покупець сплачує після реєстрації податкової накладної в ЄРПН в порядку передбаченому чинним законодавством.

Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що строк оплати отриманого товару в період з 15.02.2024 по 09.03.2024 за видатковими накладними настав.

У свою чергу відповідачем частково оплачено поставлений товар за видатковими накладними в загальному розмірі 5 233 041, 67 грн, що підтверджується випискою банку про рух коштів між позивачем та відповідачем за період з 15.02.2024 по 04.11.2024 (а.с. 74).

Сторонами підписано акт звірки взаємних розрахунків за період з 15.02.2024 по 31.03.2024 (а.с. 42), відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.03.2024 складала 1 078 438, 33 грн.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Суд розцінює часткові оплати відповідача та погодження акту звірки взаємних розрахунків, як визнання ним основного боргу.

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача суми основної заборгованості за договором поставки в розмірі 1 078 438, 33 грн (6 311 480, 00 грн (сума поставленого товару) - 5 233 041, 67 грн (сума оплаченого товару). Доказів її погашення, відповідачем не надано та вказана заборгованість не спростована, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1 078 438, 33 грн основного боргу.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Також позивач просить стягнути з відповідача витрати за надану правничу допомогу в сумі 50 000, 00 грн.

Згідно із ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частини 1 та 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу долучено до матеріалів справи: копію договору про надання юридичних послуг № 28/24 від 19.08.2024, ордер серії АВ № 1147606 від 22.08.2024, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧЦ № 000276 від 31.08.2018 на ім`я адвоката Олійника Андрія Михайловича та платіжну інструкцію № 796 від 20.08.2024 на суму 50 000, 00 грн (а.с. 46).

У пункті 4.1. договору про надання юридичних послуг № 28/24 від 19.08.2024 між адвокатом та позивачем погоджено, що розмір оплати за наданими послугами становить 50 000, 00 грн.

Відповідно до визначення, наведеного у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд враховує, що у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис».

Частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7 та 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Такі висновки щодо застосування статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Разом з тим відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не заявлялось.

При цьому, судом враховано, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, оскільки відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах від 25.04.2018 у справі №922/3142/17, від 02.05.2018 у справі №910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі №923/567/17.

Беручи до уваги підтвердження позивачем правового статусу адвоката, надання доказів фактичного надання правничої допомоги на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд дійшов висновку про обґрунтованість поданої заяви, в зв`язку з чим, судом покладаються на відповідача витрати позивача на правову допомогу в розмірі 50 000, 00 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротранс 2016» (01024, місто Київ, вулиця Банкова, будинок 2, офіс 10, ідентифікаційний код 40529616) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандлітоїл» (22452, Вінницька область, Калинівський район, село Дружне, вулиця Першотравнева, будинок 28, ідентифікаційний код 40550449) 1 078 438 (один мільйон сімдесят вісім тисяч чотириста тридцять вісім) грн 33 коп. основного боргу, 16 176 (шістнадцять тисяч сто сімдесят шість) грн 57 коп. судового збору та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. витрат на правову допомогу.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А. Карабань