РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.10.2024Справа № 910/5815/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОТРЕЙДИНГ" (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, пр. Героїв Майдану, будинок 1Ю офіс 303, ідентифікаційний код 41950981)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "НОВЕ ОБЛАДНАННЯ ПАЛИВНО-ЕНЕРГЕТИЧНОГО КОМПЛЕКСУ" (04073, місто Київ, вулиця СИРЕЦЬКА, будинок 49-Г, ідентифікаційний код 36379704)

про стягнення 1 000 000,00 грн.

Представники учасники справи:

Від позивача: Романюха Д.М.

Від відповідача: Ліпінський Є.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОТРЕЙДИНГ" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "НОВЕ ОБЛАДНАННЯ ПАЛИВНО-ЕНЕРГЕТИЧНОГО КОМПЛЕКСУ" (далі-відповідач) про стягнення 1 000 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.06.2024.

24.06.2024 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшла заява про зупинення провадження у справі №910/5815/24 до перегляду ВС рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2023 та постанови ПАГС від 16.04.2024 у справі №910/8291/22.

В обґрунтування вказаної заяви, представник відповідача вказав, що рішення суду від 25.10.2023, яке залишено без змін постановою ПАГС від 16.04.2024, у справі №910/8291/22 задоволено позовні вимоги та визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, вчиненого приватним нотаріусом 28.07.2022, що зареєстрований у реєстрі за №587, на підставі протесту у несплаті за простим векселем, вчиненого приватним нотаріусом 15.07.2022 за реєстровим №513 про стягнення з позивача за простим векселем АА2856611, зі строком платежу: за пред`явленням на суму 1 000 000,00 грн, однак на дату подання даної заяви, справа №910/8291/22 перебуває в суді касаційної інстанції. Тобто, на переконання позивача, розгляд справи №910/5815/24 про стягнення заборгованості в розмірі 1 000 000,00 грн за Договором поставки вугільної продукції № 02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 об`єктивно неможливий до перегляду справи №910/8291/22.

Представник відповідача у підготовче засідання 24.06.2024 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи.

Представник позивача у підготовчому 24.06.2024 засіданні заперечив проти заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Суд у підготовчому засіданні 24.06.2024 відклав розгляд заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2024 відкладено підготовче засідання на 15.07.2024.

Представник відповідача у підготовче засідання 15.07.2024 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи.

Представник позивача у підготовчому 15.07.2024 засіданні заперечив проти заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Таким чином, підставою для зупинення провадження у справі є об`єктивна неможливість розгляду господарської справи до вирішення іншої справи іншим судом.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження в якій зупинено.

Для зупинення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України необхідно встановлення факту, що зазначена інша справа саме розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства іншим відповідним судом (і при цьому вказаний пункт не встановлює, якої саме інстанції цей суд має бути) і по ній не прийнято остаточне судове рішення, яке набрало законної сили.

Зі змісту положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі, у тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: як саме справа, яка розглядається господарським судом, пов`язана зі справою, що розглядається іншим судом, та чим обумовлена неможливість розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.10.2021 р. у справі № 922/3114/20, від 10.09.2019 р. у справі № 922/1962/17, від 17.12.2019 р. у справі № 917/131/19, від 15.05.2019 р. у справі № 904/3935/18, від 10.06.2019 р. у справі № 914/1983/17, від 16.01.2020 р. у справі № 908/1188/19.

Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21.02.2019 р. у справі № 910/974/18, від 05.03.2019 р. у справі № 910/5425/18.

Отже, за змістом п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Однак, у матеріалах справи №910/5815/24 відсутні докази існування об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 910/8192/22.

Суд у підготовчому засіданні 15.07.2024 без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі, у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2024 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 14.08.2024

Представник відповідача у підготовче засідання 14.08.2024 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи.

Представник позивача у підготовчому засіданні 14.08.2024 у судовому засіданні подав клопотання про долучення доказів, а саме: постанову ВС від 07.08.2024 у справі №910/8291/22.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.09.2024.

16.09.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі №910/5815/24, у зв`язку із відсутню предмета спору. В обґрунтування даної заяви, представник відповідача вказав, що постановою ВС від 07.08.2024 у справі №910/8291/22 скасовано судові рішення першої та апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, вчиненого приватним нотаріусом 28.07.2022, що зареєстрований у реєстрі за №587, на підставі протесту у несплаті за простим векселем, вчиненого приватним нотаріусом 15.07.2022 за реєстровим №513 про стягнення з позивача за простим векселем АА2856611, зі строком платежу: за пред`явленням на суму 1 000 000,00 грн, та направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. Крім того, на переконання відповідача, підставою для закриття провадження є виконавчий напис приватного нотаріуса про стягнення з ТОВ «НВК «НОПЕК» на підставі векселя 1000000 грн., що не визнаний таким, що не підлягає виконанню та є чинним.

16.09.2024 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі №910/5815/24, у зв`язку із відсутню предмета спору (повторно).

Представник позивача 16.09.2024 у судовому засіданні заперечив проти заяви відповідача про закриття провадження у справі №910/5815/24.

Представник відповідача 16.09.2024 у судовому засіданні підтримав заяву про закриття провадження у справі №910/5815/24.

Суд 16.09.2024 у судовому відклав розгляд заяви представника відповідача про закриття провадження у справі №910/5815/24, у зв`язку із відсутню предмета спору до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2024 оголошено перерву у судовому засіданні по розгляду справи по суті до 23.09.2024.

Представник позивача 16.09.2024 у судовому засіданні повідомив суд про направлення заперечень проти заяви представника відповідача про закриття провадження у справі №910/5815/24, у зв`язку із відсутню предмета.

Суд 23.09.2024 у судовому засіданні відклав розгляд заяви представника відповідача про закриття провадження у справі №910/5815/24, у зв`язку із відсутню предмета спору до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2024 оголошено перерву у судовому засіданні по розгляду справи по суті до 02.10.2024.

24.09.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про розподіл судових витрат.

24.09.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли письмові пояснення щодо заяви представника відповідача про закриття провадження у справі №910/5815/24, у зв`язку із відсутню предмета спору, в яких не погоджується із доводами відповідача про наявність підстав про закриття провадження, та просив суд поновити строк для подання доказів, долучивши їх до матеріалів справи.

02.10.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній просив суд, керуючись ст. 119 ГПК України, поновити строк для подання доказів, долучивши їх до матеріалів справи, та відмовити у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже, господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Суд 02.10.2024 у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі №910/5815/24, у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю.

Представник відповідача 02.10.2024 у судовому засіданні заяви усне клопотання про оголошення про перерви у судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2024 оголошено перерву у судовому засіданні по розгляду справи по суті до 21.10.2024.

21.10.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимоги.

21.10.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/5815/24 до перегляду справи №910/6269/22, на підставі статті п.5 ч.1 ст. 227 ГПК України, та просив суд поновити строк для подання доказів, долучивши їх до матеріалів справи.

21.10.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про розподіл судових витрат у справі №910/5815/24.

21.10.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про розподіл судових витрат у справі №910/5815/24 (повторно).

21.10.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просив суд задовольнити клопотання ТОВ «НВК «НОПЕК» про повернення до стадії підготовчого провадження у справі №є910/5815/24 - задовольнити; повернутися до стадії підготовчого провадження у справі №є910/5815/24; продовжити строк на подачу відзиву у справі №є910/5815/24; долучити до матеріалів справи №є910/5815/24 відзив та врахувати його під час прийняття рішення у справі.

Представник позивача 21.10.2024 у судовому засіданні заявив усне клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 оголошено перерву у судовому засіданні по розгляду справи по суті до 30.10.2024.

30.10.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній просив поновити строк на подання доказів, долучивши їх до матеріалів справи, відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та продовження строку на подачу відзиву у справі №910/5815/24 відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи №910/5815/24 та продовжити розгляд цієї справи по суті.

Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено завдання господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується Статтею 6, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Белеш та інші проти Чеської Республіки).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Таким чином, підставою для зупинення провадження у справі є об`єктивна неможливість розгляду господарської справи до вирішення іншої справи іншим судом.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження в якій зупинено.

Для зупинення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України необхідно встановлення факту, що зазначена інша справа саме розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства іншим відповідним судом (і при цьому вказаний пункт не встановлює, якої саме інстанції цей суд має бути) і по ній не прийнято остаточне судове рішення, яке набрало законної сили.

Зі змісту положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі, у тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: як саме справа, яка розглядається господарським судом, пов`язана зі справою, що розглядається іншим судом, та чим обумовлена неможливість розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.10.2021 р. у справі № 922/3114/20, від 10.09.2019 р. у справі № 922/1962/17, від 17.12.2019 р. у справі № 917/131/19, від 15.05.2019 р. у справі № 904/3935/18, від 10.06.2019 р. у справі № 914/1983/17, від 16.01.2020 р. у справі № 908/1188/19.

Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21.02.2019 р. у справі № 910/974/18, від 05.03.2019 р. у справі № 910/5425/18.

Отже, за змістом п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Однак, у матеріалах справи №910/5815/24 відсутні докази існування об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 910/6269/22, а тому клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню.

За приписами статті 177 Господарського процесуального кодексу України одним з завдань підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Також, в Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями "proprio motu", щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Згідно зі статтею 181 Господарського процесуального кодексу України, для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання та з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Приписами частини 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у підготовчому засіданні суд, з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Згідно із частиною 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 46 ГПК України унормовано, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункти 1, 3, 4 ч. 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено, зокрема: учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно з ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Частиною 4 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ч.1 ст.113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ч. ч. 1, 2 ст. 114 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

За таких обставин, відповідач звернувся до суду з клопотанням про продовження строку для подання відзиву до закінчення такого строку.

Згідно з ч.6 ст.119 ГПК України про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Суд зазначає, що відзив на позов, відповідь на відзив на позов були подані після закриття підготовчого провадження. Разом з тим, суд вважає необхідне зазначати те, що розгляд справи по суті здійснюється протягом тривалого проміжку часу.

Розглянувши клопотання представника відповідача про продовження строку для надання відзиву на позовну заяву, суд не вбачає підстав для його задоволення.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає існування обставин, які б перешкоджали представникам учасникам справи подати вищевказані документи під час підготовчого провадження, адже представник позивача та відповідача у справі є адвокатом, які, в силу наявності відповідної освіти та кваліфікації, не могли не бути обізнаними з правами та обов`язками сторони, встановленою тривалістю підготовчого провадження, порядком і строками вчинення процесуальних дій тощо.

Приписами статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі «Шульга проти України»).

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі «Скордіно проти Італії»). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах «Скордіно проти Італії», «Сюрмелі проти Німеччини»).

Відповідно до статті 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» зазначено, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів.

Такими нормами, у даному разі, є норми чинного Господарського процесуального кодексу України, якими, зокрема, врегульовано права та обов`язків учасників справи та порядок реалізації ними таких прав.

Зважаючи на те, що матеріали справи містять достатню кількість доказів для справедливого та неупередженого вирішення даного спору, а судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, клопотання представника відповідача про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні є таким, що суперечить принципу правової визначеності, а тому не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у прийнятті до матеріалів справи відзиву на позов, відповіді на відзив, суд виходить із основних засад (принципів) господарського судочинства та зауважує, що несвоєчасна реалізація стороною своїх прав на вчинення процесуальних дій у строки визначені судом не є підставою для повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні, оскільки це суперечить принципу рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Представник позивача 30.10.2024 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача 30.10.2024 у судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 30.10.2024 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

02.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОТРЕЙДИНГ» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «НОВЕ ОБЛАДНАННЯ ПАЛИВНО-ЕНЕРГЕТИЧНОГО КОМПЛЕКСУ (покупець, відповідач) укладено договір поставки вугільної продукції № 02/11-1-НОПЕК (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язався поставити (передати) у власність покупця вугільну продукцію в строки, в кількості, асортименті і з якісними характеристиками, по реквізитах та цінах, погодженими сторонами в цьому договорі та специфікаціях до нього.

Покупець приймає вугілля, що поставляється, оплачує його вартість відповідно до умов цього договору та Специфікацій до нього (п. 1.2. договору).

Пунктом 1.3. договору сторони погодили, що загальна кількість вугілля, одиниця виміру вугілля, ціна одиниці виміру вугілля, строки поставки вугілля, станція відправлення, станція вантажоодержувача, умови поставки визначаються специфікаціями за згодою сторін, що оформляються у виді додатків та є невід`ємними частинами договору.

За умовами п. 2.1. договору вугілля постачається рівномірно добовими обсягами протягом періоду поставки залізничним транспортом на умовах FCA (назва місця: залізнична станція Новогородівка, код 482201, залізнична станція Гродівка, код 482108) згідно з міжнародними правилами тлумачення торгівельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року з урахуванням умов, положень та застережень, передбачених у цьому договорі, за реквізитами покупця або вантажоодержувача, вказаними у цьому договорі та Специфікаціях до нього. Усі витрати, пов`язані з поставкою вугілля, з моменту його передання постачальником у названому місці, визначеному в абзаці першому цього пункту, несе покупець. Усі ризики, пов`язані з втратою або пошкодженням вугілля, переходять від постачальника до покупця в названому місці.

Відповідно до п. 2.1.4 договору під датою відвантаження розуміється дата вказана у відбитку штампа залізничної станції відправлення «Укрзалізниці» на залізничній накладній (квитанції) , що свідчить про приймання вантажу до перевезення.

Вугілля вважається поставленим постачальником і прийнятим покупцем з моменту приймання його залізницею до перевезення на залізничний станції Новогродівка (з 1-го червня 2020 року станція Гродівка), що підтверджуєтеся штемпелем у залізничній накладній. Право власності на вугілля від постачальника до покупця переходить після підписання та скріплення печатками обома сторонами договору відповідних актів приймання-передачі вугільної продукції. На підставі даних про кількість та якість вугілля, що зазначені в Актах звіряння за кількістю та якістю вугільної продукції, постачальник складає, підписує зі своєї сторони та надає покупцеві два примірника Акту приймання-передачі вугільної продукції. Акт приймання-передачі вугільної продукції підписується уповноваженими представниками сторін за місцезнаходженням однієї із сторін, повинен містити наступні дані: найменування вантажоодержувача, кількість і вартість вугілля (п. 2.8. договору).

Згідно п. 5.1. договору ціна вугілля за одиницю і по позиціях вказана в Специфікаціях. Ціна вугілля визначається на умовах, викладених у Специфікаціях.

Відповідно до п. 5.3. договору, в редакції додаткової угоди №2 від 16.07.2021, вартість вугілля, поставленого покупцеві (вантажоодержувачу), оплачується постачальнику в національній валюті України, протягом 30 банківських днів з дати відвантаження, якщо інше не вказано у Специфікаціях. Оплата вугілля (партії-й вугілля) здійснюється покупцем у безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника на умовах і в терміни, зазначені в Специфікаціях до цього договору. В погашення грошового зобов`язання за цим договором покупець може передати постачальнику простий/переказний вексель.

Загальна сума договору складає орієнтовно 15 000 000,00 грн без ПДВ (п. 5.4. договору).

Строк дії договору встановлюється з дати підписання його уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками до 31.12.2021, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання зобов`язань (п. 9.1. договору, в редакції додаткової угоди №1 від 30.12.2020).

Між сторонами підписано Специфікації до договору поставки вугільної продукції № 02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, а саме:

- Специфікація № 1 від 02.11.2020 на постачання вугільної продукції у кількості (+/-5%) 8 200,00 тон iз ціною однієї тони 1 320,00 грн без ПДВ, загальною вартістю 12 988 800,00 грн;

- Специфікація № 2 від 30.11.2020 на постачання вугільної продукції у кількості (+/-5%) 2 800,00 тон iз ціною однієї тони 1 248,00 грн без ПДВ, загальною вартістю 4 193 280,00 грн;

- Специфікація № 3 від 17.12.2020 на постачання вугільної продукції у кількості (+/-5%) 3 970,00 тон iз ціною однією тони 1 150,00 грн без ПДВ, загальною вартістю 5 478 600,00 грн;

- Специфікація № 4 від 19.03.2020 на постачання вугільної продукції у кількості (+/- 5%) 3 970,00 тон iз ціною однією тони 1 150,00 грн без ПДВ, загальною вартістю 5 478 600,00 грн.

На виконання умов договору позивач у період з 11.11.2020 по 07.04.2021 поставив відповідачу вугільної продукції у загальній кількості 6 870,00 тон на загальну суму 10 638 196,95 грн, що підтверджується актами приймання-передачі вугільної продукції №1НП від 11.11.2020, №2НП від 15.11.2020, №3НП від 09.12.2020, № 4НП від 30.01.2021, №5НП від 17.02.2021, №6НП від 07.04.2021.

19.07.2021 року Покупець (ТОВ «НВК «НОПЕК») здійснив часткову оплату поставленої вугільної продукції у розмірі 1 000 000,00 грн. (шляхом видачі простого векселя серія АА №є 2856611, складеного « 19» липня 2021 року, зі строком платежу (дата погашення) - за пред`явленням).

19.07.2021 ТОВ "НВК "НОПЕК" передало ТОВ "Енерготрейдинг", а останнє прийняло в рахунок оплати за поставлений товар (вугілля) по Договору простий вексель серії АА №2856611 на суму 1 000 000,00 грн.

15.07.2022 приватний нотаріус вчинив протест у несплаті за простим векселем серії АА 2856611, а 28.07.2022 на підставі протесту у несплаті за простим векселем вчинено виконавчий напис за реєстровим №587 про стягнення з ТОВ "НВК "НОПЕК" на користь ТОВ "Енерготрейдинг" 1 000 000,00 грн за простим векселем серії АА 2856611, зі строком платежу "за пред`явленням".

28.07.2022 приватний нотаріус на підставі протесту у несплаті за простим векселем (15.07.2022 реєстровий №513) вчинив виконавчий напис за реєстровим №587 про стягнення з ТОВ "Нове обладнання" на користь ТОВ "Енерготрейдинг" 1 000 000,00 грн за простим векселем серії АА 2856611, зі строком платежу "за пред`явленням", складеним 19.07.2021 у місті Києві.

Надалі, ТОВ "Енерготрейдинг" звернулося до приватного виконавця із заявою вих. №22/0-03 від 03.08.2022 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом приватного нотаріуса від 28.07.2022 №587 про стягнення з позивача у цій справі, що є векселедавцем, простого векселя серії АА №2856611, зі строком платежу "за пред`явленням", складеного 19.07.2021 у місті Києві на користь ТОВ "Енерготрейдинг", який є векселедержателем зазначеного векселя на суму 1 000 000,00 грн. До заяви ТОВ "Енерготрейдинг" подано оригінал протесту у несплаті за простим векселем приватного нотаріуса від 15.07.2022 №513 та виконавчого напису від 28.07.2022 №587.

03.08.2022 приватний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом №587 від 28.07.2022 за №69552490. На теперішній час за цим виконавчим провадженням з 12.09.2022 року вчинення виконавчих дій зупинено.

На переконання позивача, ТОВ «НВК «НОПЕК» не здійснює добровільну оплату у виконавчому провадженні № ВП 69552490 за виконавчим написом від 28.07.2022 року, на підставі протесту у неплатежі за простим векселем, вчиненого 15.07.2022 року, серії АА2856611 виданим ТОВ «НВК «НОПЕК» « 19» липня 2021 року в місті Києві із строком платежу: «за пред`явленням» на суму 1 000 000,00 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначив, що звернувся до суду за захистом порушених прав та просить суд стягнути заборгованість за Договором №є 02/11-1-НОПЕК поставки вугільної продукції від 02.11.2020 року в розмірі 1 000 000,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 669 Цивільного кодексу України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Як підтверджено наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі вугільної продукції №1НП від 11.11.2020, №2НП від 15.11.2020, №3НП від 09.12.2020, № 4НП від 30.01.2021, №5НП від 17.02.2021, №6НП від 07.04.2021 позивач на виконання умов договору поставив відповідачу товар на загальну суму 10 638 196,95 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У пункті 5.3. договору, в редакції додаткової угоди №2 від 16.07.2021, сторонами погоджено, що вартість вугілля, поставленого покупцеві (вантажоодержувачу), оплачується постачальнику в національній валюті України, протягом 30 банківських днів з дати відвантаження, якщо інше не вказано у Специфікаціях. Оплата вугілля (партії-й вугілля) здійснюється покупцем у безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника на умовах і в терміни, зазначені в Специфікаціях до цього договору. В погашення грошового зобов`язання за цим договором покупець може передати постачальнику простий/переказний вексель.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

19.07.2021 року Покупець (ТОВ «НВК «НОПЕК») здійснив часткову оплату поставленої вугільної продукції у розмірі 1 000 000,00 грн. (шляхом видачі простого векселя серія АА №є 2856611, складеного « 19» липня 2021 року, зі строком платежу (дата погашення) - за пред`явленням).

19.07.2021 ТОВ "НВК "НОПЕК" передало ТОВ "Енерготрейдинг", а останнє прийняло в рахунок оплати за поставлений товар (вугілля) по Договору простий вексель серії АА №2856611 на суму 1 000 000,00 грн.

15.07.2022 приватний нотаріус вчинив протест у несплаті за простим векселем серії АА 2856611, а 28.07.2022 на підставі протесту у несплаті за простим векселем вчинено виконавчий напис за реєстровим №587 про стягнення з ТОВ "НВК "НОПЕК" на користь ТОВ "Енерготрейдинг" 1 000 000,00 грн за простим векселем серії АА 2856611, зі строком платежу "за пред`явленням".

28.07.2022 приватний нотаріус на підставі протесту у несплаті за простим векселем (15.07.2022 реєстровий №513) вчинив виконавчий напис за реєстровим №587 про стягнення з ТОВ "Нове обладнання" на користь ТОВ "Енерготрейдинг" 1 000 000,00 грн за простим векселем серії АА 2856611, зі строком платежу "за пред`явленням", складеним 19.07.2021 у місті Києві.

ТОВ "Енерготрейдинг" звернулося до приватного виконавця із заявою вих. №22/0-03 від 03.08.2022 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом приватного нотаріуса від 28.07.2022 №587 про стягнення з позивача у цій справі, що є векселедавцем, простого векселя серії АА №2856611, зі строком платежу "за пред`явленням", складеного 19.07.2021 у місті Києві на користь ТОВ "Енерготрейдинг", який є векселедержателем зазначеного векселя на суму 1 000 000,00 грн. До заяви ТОВ "Енерготрейдинг" подано оригінал протесту у несплаті за простим векселем приватного нотаріуса від 15.07.2022 №513 та виконавчого напису від 28.07.2022 №587.

03.08.2022 приватний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом №587 від 28.07.2022 за №69552490. На теперішній час за цим виконавчим провадженням з 12.09.2022 року вчинення виконавчих дій зупинено.

Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що ТОВ "НВК "НОПЕК" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ "Енерготрейдинг" про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом 28.07.2022, що зареєстрований у реєстрі за №587, на підставі протесту у несплаті за простим векселем, вчиненого приватним нотаріусом 15.07.2022 за реєстровим №513 про стягнення з ТОВ "НВК "НОПЕК" за простим векселем АА2856611, зі строком платежу: за пред`явленням на суму 1 000 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що на підставі "Акта на списання втрачених бланків суворої звітності №1" від 09.07.2021 встановлена відсутність бланків суворої звітності, що внесені до номенклатури, та знято з обліку бланки суворої звітності: простий вексель, кількість 1, серія бланку АА, номер бланку 2856611, а тому просить суд визнати виконавчий напис від 28.07.2022 таким, що не підлягає виконанню відповідно до статей 87, 88 Закону "Про нотаріат" від 02.09.1993, статей 5, 16, 18 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (далі - Порядок).

Враховуючи заяву про зміну підстав позову позивач просить суд задовольнити позовні вимоги з огляду на такі підстави: ненаправлення відповідачем вимоги про здійснення сплати за векселем; ненастання строку платежу за векселем та пропуск строку для його пред`явлення; невідповідність заяви про вчинення протесту векселя вимогам Порядку; недотримання нотаріусом встановленої форми протесту; протиправність виконавчого напису та неподача нотаріусу Акта про протест векселя; невстановлення нотаріусом безспірності заборгованості та витребування у відповідача додаткових документів; невідповідність змісту виконавчого напису, встановленим Порядком вимогам; вчинення виконавчого напису не на бланку нотаріуса.

Господарський суд міста Києва рішенням від 25.10.2023 у справі №910/8291/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024, позов задовольнив.

Рішення судів іншої та другої інстанцій мотивовані тим, що оспорювана нотаріальна дія щодо вчинення спірного виконавчого напису була вчинена приватним нотаріусом на підставі векселя, який було опротестовано з порушенням встановленого законом порядку.

Разом з тим, у постанові ВС від 07 серпня 2024 року у справі№910/8291/21 зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів.

Вирішуючи питання щодо безспірності заборгованості, суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено стороною, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час зарахування зустрічних однорідних вимог.

При цьому сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї. Наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували, що вексель - це безумовне зобов`язання сплатити визначену суму грошей (ст.75 Уніфікованого закону), а отже платник (векселедавець) не може посилатися на умови договору чи наявні судові спори за цим господарським договором, оспорюючи свою заборгованість за векселем.

Скаржник також звертає увагу Верховного Суду на недослідження судами попередніх інстанцій наданих ним доказів про те, що у справі №910/6269/22 скаржник звертався з позовом про стягнення заборгованості за договором, за виключенням 1 000 000,00 грн, на які було видано вексель. Адже, як встановили суди, відповідно до умов договору та додаткової угоди після видачі векселя вважається, що заборгованість за договором у межах цієї суми є погашеною. Отже, з урахуванням викладеного вище, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, ТОВ «ЕНЕРГОТРЕЙДИНГ» подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення заборгованості, індексу інфляції, 3% річних за Договором. т 02/11-1-НОПЕК поставки вугільної продукції від 02.11.2020 року, а саме про стягнення з ТОВ «НВК «НОПЕК» 4 329 201,06 грн., у тому числі: основна заборгованість по договору у розмірі 1 504 394,78 грн.; 3% річних у розмірі 425 906,54 грн.; інфляційні витрати у розмірі 2 398 899,74 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2024 (суддя Гулевець О.В.) у справі №910/6269/22 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 467 921,05 грн, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «НОВЕ ОБЛАДНАННЯ ПАЛИВНО-ЕНЕРГЕТИЧНОГО КОМПЛЕКСУ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОТРЕЙДИНГ» основну суму боргу у розмірі 1 504 394,78 грн, 3% річних у розмірі 425 906,54 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 028,83 грн та судовий збір у сумі 35 988,77 грн.

Разом з тим у рішенні суду від 16.07.2024 встановлено «позивач на виконання умов договору поставив відповідачу товар на загальну суму 10 638 196,95 грн, водночас за розрахунком позивача заборгованість відповідача по договору №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 за поставлену вугільну продукцію становить 1 504 394,78 грн. (10638196,95 грн. - 1 000 000,00 грн. - 8 133 802,17 грн). Позивач, зокрема, посилається на часткову оплату поставлено продукції у розмірі 1 000 000,00 грн шляхом видачі простого векселя серія АА № 2856611, складеного « 19» липня 2021 року. Відповідач заперечуючи проти видачі простого векселя серія АА № 2856611 посилається на Акт на списання втрачених бланків суворої звітності №1 від 09.07.2021, складеного генеральним директором ТОВ «НВК «НОПЕК», відповідно до якого станом на 19.07.2021 ТОВ «НВК «НОПЕК» не володіло простим векселем АА 2856611, оскільки було встановлено його відсутність (втрату), а тому позивач не міг видати ТОВ «ЕНЕРГОТРЕЙДИНГ» вказаний вексель. Заперечення відповідача в частині видачі простого векселя серія АА № 2856611 судом відхиляються, оскільки зазначені відповідачем обставин не свідчать про відсутність зобов`язання відповідача перед позивачем щодо оплати поставленої вугільної продукції, а заперечення ТОВ «НВК «НОПЕК» зводяться лише до відсутності розрахунків між позивачем та відповідачем за договором поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 та переведення боргу на ТОВ «Концерн Електричні Машини» на підставі договору про переведення боргу №1607/1 від 16.07.2021, який судом визнано як неукладений.».

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Ч. ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Тобто, з урахуванням постанови ВС від 07.08.2024 у справі №910/8291/21, суд вважає за необхідне вказати, що на дату розгляду справи 910/5815/24 наявний чинний виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом 28.07.2022, що зареєстрований у реєстрі за №587, на підставі протесту у несплаті за простим векселем, вчиненого приватним нотаріусом 15.07.2022 за реєстровим №513 про стягнення з ТОВ "НВК "НОПЕК" за простим векселем АА2856611, зі строком платежу: за пред`явленням на суму 1 000 000,00 грн.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, згідно із загальними (універсальними) висновками Верховного Суду, які послідовно викладалися у постановах Верховного Суду, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОТРЕЙДИНГ" про стягнення з відповідача заборгованості за Договором №є 02/11-1-НОПЕК поставки вугільної продукції від 02.11.2020 року в розмірі 1 000 000,00 грн, задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 ГПК України).

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд наголошує, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОТРЕЙДИНГ" відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені ст. ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано:26.12.2024.

Суддя М.Є.Літвінова