ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2024 р. Справа№ 910/18578/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Алданової С.О.

Буравльова С.І.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024

у справі № 910/18578/23 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

про стягнення 33 445,68 грн

В С Т А Н О В И В :

05.12.2023 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про стягнення 33 445,68 грн страхового відшкодування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № 569/21-Тз/ЗП113 від 25.02.2021 та внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди було виплачено страхове відшкодування власнику транспортного засобу "DAF XF", державний номерний знак НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Такою особою у порядку суброгації є відповідач, який безпідставно відмовився сплатити страхове відшкодування.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 позов задоволено повністю. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" 33 445 грн 26 коп. страхового відшкодування та 2 684 грн 00 коп. судового збору.

Суд виходив з того, що позивач у правовідносинах між ним і страхувальником діяв добросовісно та сплатив страхове відшкодування у розмірі 34 245,68 грн. У відповідності до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, тобто до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", а відтак, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 33 445,68 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

- потерпілим ОСОБА_1 порушено умови договору добровільного Страхування, не подано до осіб відповідальних за збиток заяви про страхове відшкодування в річний строк, для реалізації в подальшому права вимоги;

- право вимоги не перейшло від Потерпілого до Позивача адже було втрачене ним, в річний період;

- потерпілий порушив умови договору добровільного страхування п. 28.3.6 невиконання Страхувальником обов`язків передбачених цим договором;

- ні Потерпілим ні Позивачем по справі не було подано заяву про страхове відшкодування в річний строк (як це передбачено вищевказаним законом), в зв`язку з чим, Відповідачем не може бути прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, оскільки є стаття 37, ЗУ № 1961-IV, яка передбачає перелік підстав для відмови в виплаті страхового відшкодування;

- позивач подаючи заяву про страхове відшкодування 27.07.2023 року з простроченням присічного річного терміну, не мав права вимоги адже дане право переходить від потерпілого, який своїми діями чи бездіяльністю втратив його (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 753/5293/16-ц);

- представник позивача на ст. 3 абз. 3 позовної заяви, описуючи подію, фактично вводить суд в оману, адже стверджує, що розрахунок страхового відшкодування по цінам, які були на дату ДТП;

- компенсація цін за запчастини ремонтні роботи заявляється позивачем зі спливом 2 років;

- до калькуляції аркуш 1, ціни на запчастини введені вручну, про що свідчить знак (*) біля цін та пояснення на аркуші 2 (внизу аркуша), хоча до калькуляції не долучено жодного доказу ціноутворення, ні Акту виконаних робіт, ні Рахунку фактури, ні копій витягу з мережі інтернет (з дотриманням вимог підпунктів 7.35.5 Методики).

Узагальнені доводи та заперечення позивача

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Зокрема, відповідач зазначив, що:

- пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі;

- у постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19);

- немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми (Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95 цс 20);

- позивач у правовідносинах між ним і страхувальником діяв добросовісно та сплатив страхове відшкодування у розмірі 34 945,68 грн;

- позивач, як випливає з висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17, не втратив, в цьому випадку, права на відшкодування шкоди від відповідача, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування та має право отримати таке відшкодування саме у судовому порядку.

Заперечення відповідача щодо доводів позивача

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач зазначив, що:

- страхувальник ( ОСОБА_1 ) не повинен створювати передумов, через які здійснення Страховиком права вимоги до винних (відповідальних) третіх осіб стане неможливим;

- на думку відповідача, до Страховика по суброгації переходить право вимоги після виплати страхового відшкодування, тому потрібно враховувати факт, що на момент виплати страхового відшкодування Позивачем, Потерпілим вже було втрачено право на звернення до Страховика винуватця ДТП, з причин того що він не виконав своїх обов`язків, передбачених ст. 37.1.4 ЗУ № 1961-IV, а тому і переходу права по суброгації не відбулося, з підстав не добросовісної реалізації свого права Потерпілим, так як при отримані страхового відшкодування від Позивача дане право вимоги вже було відсутнє у Потерпілого;

- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 звернула увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП;

- Позивач не добросовісно діяв по відношенню до свого Страхувальника, чекав заяви про напрямок виплати або Доплати , маючи з 24.12.2021 року всі підстави для виплати страхового відшкодування;

- сумніви щодо достовірності доказу вартості відшкодування, адже Суду надано взаємо суперечливі докази - Ремонтна калькуляція складена (яка додана до позовної заяви) датована - 30.10.2023 року;

- Представник Позивача стверджує що ціни станом на 2023 рік і 2021 рік, були ідентичними навіть спираючись на офіційний інфляційний індекс в Україні , цілком прямо ставиться під сумнів достовірність наданих доказів, взаємосуперечливих один одному;

- не зрозуміло хто саме складав дані калькуляції і який правову вагу вони мають, як доказ розміру збитку;

- неналежне виконання умов договору між Позивачем і Потерпілим не може створювати негативні наслідки для третіх осіб, а саме, Страховика за договором обов`язкового страхування.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Алданова С.О., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2024 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/18578/23 та невідкладно надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи № 910/18578/23. Копію ухвали надіслано до Господарського суду першої інстанції.

26.09.2024 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/18578/23. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників процесу про здійснення розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі не пізніше ніж 28.10.2024. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі ніж 28.10.2024.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

25.02.2021 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (далі - позивач) та ОСОБА_1 (далі - cтрахувальник) було укладено договір страхування наземного транспорту № 569/21-Тз/ЗП113 (далі - договір страхування), об`єктом страхування якого є транспортний засіб "DAF XF", державний номерний знак НОМЕР_1 . Строк дії даного договору з 25.02.2021 по 24.02.2022.

23.12.2021 на дорозі М-30 - Стрий - Умань - Дніпро - Ізварине, 704 км, 467 м., 2 км від м. Кропивницький, сталася дорожньо-транспортна пригода: ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом "ВАЗ -210994 20", державний номерний знак НОМЕР_2 , при виконанні обгону не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення з транспортним засобом "DAF XF", державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом Schmitz ZWF18, державний номерний знак НОМЕР_3 , який рухався попутно.

Внаслідок вказаної ДТП транспортному засобу "DAF XF", державний номерний знак НОМЕР_1 , були спричинені механічні пошкодження, а його власнику завданий матеріальний збиток.

Постановою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 27.01.2022 у справі №390/45/22 ОСОБА_2 , водія транспортного засобу "ВАЗ -210994 20", державний номерний знак НОМЕР_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 гривень, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень.

17.01.2022 було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу "DAF XF", державний номерний знак НОМЕР_1 та зафіксовано відповідні механічні пошкодження.

Як вбачається з ремонтної калькуляції № 006.024994 від 23.12.2021, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу DAF XF", державний номерний знак НОМЕР_1 складає 34 945,68 грн.

30.10.2023 cтрахувальник звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до страхового акту № 006.02526123-1 від 30.10.2023 позивач розрахував наступну суму страхового відшкодування у розмірі 34 945,68 грн.

Платіжною інструкцією № 54901409 від 31.10.2023 позивач перерахував на користь страхувальника, грошові кошти у розмірі 34 245,68 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами частини першої статті 1187 ЦК України діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб - є джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

При цьому в таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Договором (полісом) № АР/9601993 передбачено, що франшиза становить 1 500,00 грн, а ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 130 000,00 грн.

Положеннями статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно з абзацом 2 пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача, визначені полісом № АР/9601993 розміри лімітів відповідальності та франшизи, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу завдану шкоду в розмірі 33 445,68 грн.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач, подаючи заяву про страхове відшкодування 27.07.2023 року з простроченням присічного річного терміну, не мав права вимоги адже дане право переходить від потерпілого, який своїми діями чи бездіяльністю втратив його (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 753/5293/16-ц)

Зазначені обставини досліджені судом першої інстанції та враховано, що поняття "преклюзивні строки" здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю "позовна давність" (строк захисту порушеного права особи).

Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільним кодексом України при пропуску позовної давності. (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37).

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

В свою чергу, Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права.

Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 33.1.1. статті 33.1. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

Також, судом першої інстанції враховано практику Верховного Суду з цього питання. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку.

Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій нормі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95 цс 20).

Отже, на підставі вищевикладеного, доводи відповідача про те, що річний строк на звернення із заявою про страхове відшкодування пропущено, а тому позивач не мав права вимоги колегія суддів відхиляє.

Також, відповідач не погоджується із розрахунком суми страхового відшкодування, визначеним позивачем та зазначає, що представник позивача вводить суд в оману, адже стверджує, що розрахунок страхового відшкодування по цінам, які були на дату ДТП, та компенсація цін за запчастини ремонтні роботи заявляється позивачем зі спливом 2 років.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що позивач розрахував наступну суму страхового відшкодування у розмірі 34 945,68 грн відповідно до страхового акту №006.02526123-1 від 30.10.2023.

Згідно платіжної інструкції №54901409 від 31.10.2023 позивач перерахував на користь страхувальника грошові кошти у розмірі 34 245,68 грн.

Тобто, позивач у правовідносинах між ним і страхувальником діяв добросовісно та сплатив страхове відшкодування у розмірі 34 245,68 грн.

Отже, наведеним спростовуються доводи відповідача про те, що позивач вводить суд в оману щодо цін на запчастини, а відтак зазначені доводи апелянта колегія вважає необґрунтованими.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/18578/23 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на відповідача (скаржника).

Керуючись Главою 1 Розділу ІV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/18578/23 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.О. Алданова

С.І. Буравльов