ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2024 Справа № 914/2470/23

За позовом: Державного підприємства «Гарантований покупець», м. Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», м. Львів,

про стягнення 25 479 179, 50 грн

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Амбіцька І.О.

Представники сторін:

від позивача: Франюк Артем Вікторович - представник,

від відповідача: Денько Мирослав Володимирович представник.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшов позов Державного підприємства «Гарантований покупець» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про стягнення 89 749 881, 58 грн за договором від 08.03.2022 № 465/03/22.

Ухвалою суду від 21.08.2023 відкрито провадження у справі № 914/2470/23 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 11.09.2023.

Ухвалою від 11.09.2024 провадження у справі № 914/2470/23 зупинено до закінчення розгляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 911/1359/22.

13.06.2024 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про поновлення провадження у справі у зв`язку з прийняттям 19.04.2024 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови у справі № 911/1359/22.

Ухвалою від 14.06.2024 провадження у справі поновлено та підготовче судове засідання призначено на 05.08.2024.

Хід розгляду справи викладено у відповідних ухвалах суду, зокрема ухвалою суду від 12.08.2024 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 26.08.2024 та прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог.

Ухвалою суду від 26.08.2024 підготовче судове засідання відкладено до 09.09.2024.

Ухвалою суду від 30.09.2024 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 04.11.2024. Ухвалою від 07.11.2024 розгляд справи по суті призначено на 02.12.2024.

У судове засідання 02.12.2024, представник позивача з`явився, зменшені позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та в усних поясненнях.

У судове засідання 02.12.2024, представник відповідача з`явився, заперечив позовні вимоги у повному обсязі.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 02.12.2024 справу розглянуто по суті, оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення у справі.

Позиція позивача.

Державне підприємство «Гарантований покупець» (надалі позивач, гарантований покупець) звернулось в Господарський суд Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» (надалі відповідач, електропостачальник, ТзОВ «Львівенергозбут») про стягнення 89 749 881, 58 грн за договором від 08.03.2022 № 465/03/22.

У подальшому позивачем, з врахуванням постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2024 у справі № 911/1359/22, зменшено розмір позовних вимог щодо стягнення 58 268 645, 34 грн пені та 6 002 056, 74 грн штрафу, з огляду на це позовними вимогами позивача є вимоги про стягнення 21 758 265, 32 грн інфляційних втрат та 3 750 914, 18 грн 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що між ним та відповідачем було укладено договір від 08.03.2022 № 465/03/22 зі змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами від 25.03.2022 № 513/02/22 та від 02.03.2023 № 331/03/23 про купівлю-продаж електричної енергії (надалі договір), згідно з умовами якого, позивач зобов`язується продавати, а відповідач зобов`язується купувати електричну енергію.

Відповідно до умов п. 4.4. договору, відповідач зобов`язувався здійснювати оплату за куплену електричну енергію до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

За період з березня 2022 року по червень 2023 року позивачем продано відповідачу електроенергію на суму 2 697 987 692, 97 грн, що підтверджується актами купівлі-продажу, проте відповідачем оплату за придбану електричну енергію було здійснено з пропуском строку, встановленого у договорі.

З огляду на це, позивачем за прострочення оплати відповідачем в період з березня 2022 до червня 2023 року, здійснено нарахування 3 % річних у розмірі 3 750 914, 18 грн та 21 728 265, 32 грн інфляційних втрат.

Позиція відповідача.

Відповідач заперечує проти задоволення позивних вимог у повному обсязі та зазначає, що джерелом кощтів для оплати ТзОВ «Львівенергозбут» за придбану в ДП «Гарантований покупець» електричну енергію є кошти отримані ТзОВ «Львівенергозбут» від ДП «Гарантований покупець» за послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів згідно договору від 15.09.2021 № 2304/02/21.

На думку відповідача, ДП «Гарантований покупець» не забезпечив своєчасне виконання грошових зобов`язань перед ТзОВ «Львівенергозбут» з оплати послуг забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів по договору № 2304/02/21, що підтверджується долученим самим ДП «Гарантований покупець» актами зарахування зустрічних однорідних вимог (додаток 5 до позовної заяви). При цьому сума заборгованості за послуги з доступності електричної енергії ДП «Гарантований покупець» перед ТзОВ «Львівенергозбут» по договору № 2304/02/21 (зазначена в актах зарахування зустрічних однорідних вимог), значно перевищує суму заборгованості ТзОВ «Львівенергозбут» перед ДП «Гарантований покупець» за придбану електричну енергію для постачання побутовим споживачам.

Таким чином, відповідач вважає, що відсутність оплати від ДП «Гарантований покупець» за послуги з доступності електричної енергії для побутових споживачів по договору № 2304/02/21 фактично унеможливила виконання ТзОВ «Львівенергозбут» зобов`язань з оплати за куповану електричну енергію для її постачання побутовим споживачам по договору.

Також відповідач, надавши свій контррозрахунок, вважає неправильним нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд прийшов до висновків про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію, тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України).

Як встановлено судом, між Державним підприємством «Гарантований покупець» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» був укладений договір від 08.03.2022 № 465/03/22 зі змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами від 25.03.2022 № 513/02/22 та від 02.03.2023 № 331/03/23.

Згідно з умовами п. 1.1. договору, гарантований покупець зобов`язується продавати, а електропостачальник зобов`язується на виконання наказу Міністерства енергетики України від 05 березня 2022 року № 106 «Про забезпечення електричної енергії необхідних для задоволення потреб побутових споживачів» купувати електричну енергію, відповідно до умов цього договору.

У подальшому, в п. 1 додаткової угоди від 25.03.2022 № 513/02/22 сторони дійшли згоди по тексту договору слова, цифри та знаки «наказу Міністерства енергетики України від 05 березня 2022 року № 106 «Про забезпечення електричної енергії необхідних для задоволення потреб побутових споживачів» замінити словами, цифрами та знаками «наказу Міністерства енергетики України від 21 березня 2022 року № 132 «Про забезпечення купівлі-продажу електричної енергії постачальниками універсальних послуг в особливий період».

В розділі 3 договору сторонами визначено умови продажу електричної енергії. Зокрема, відповідно до п. 3.1. договору, обсяг, погодинні обсяги купівлі-продажу електричної енергії та інші умови продажу електричної енергії, яку гарантований покупець продає, а електропостачальник купує в розрахунковому періоді за цим договором визначається шляхом погодження обсягів купівлі-продажу електричної енергії, за формою яка наведена в додатку № 2 до цього договору.

Згідно з п. 3.2. договору, ціна на електричну енергію за якою гарантований покупець здійснює продаж електричної енергії електропостачальнику дорівнює ціні, що склалася на ринку на добу наперед у відповідну годину постачання.

Розрахунковим періодом є календарний місяць (з 00:00 годин першого по 24.00 години останнього числа включно), що передбачено в п. 3.3. договору.

Розділом 4.1. договору позивач та відповідач погодили ціну та порядок оплати електричної енергії.

Відповідно до п. 4.1. договору, електропостачальник розраховується з гарантованим покупцем за електричну енергію за цінами, що визначені відповідно до п. 3 .2. цього договору.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що оплата за придбану у гарантованого покупця електричну енергію здійснюється електропостачальником до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно з п. 4.5. договору, вартість електричної енергії, придбаної електропостачальником у гарантованого покупця, визначається на підставі підтверджених обсягів купівлі-продажу електричної енергії (п. 3.6. цього договору) та цін, що визначені відповідно до п. 3.2. цього договору.

Результати проведених господарських операції у відповідному періоді постачання відображаються в акті купівлі-продажу електричної енергії, форма якого визначена в додатку № 3 до договору, з накладенням КЕП керівника (уповноваженої особи) сторін, в порядку визначеному в п. 4.9. - 4.11. договору.

Крім того, відповідно до п. 4.7. договору, на виконання наказу Міністерства енергетики України від 05.03.2022 № 106 електропостачальник має право здійснити оплату гарантованому покупцю шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог непогашених грошових зобов`язань, що виникли в результаті різниці між зобов`язаннями з оплати за п 3.1, 3.2, 4.1-4.3 цього договору та перерахованими грошовими коштами на виконання п. 4.4 цього договору, з непогашеними грошовими зобов`язаннями гарантованого покупця, що виникли у відповідному розрахунковому періоді при отриманні послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів від електропостачальника згідно із договором від 15 вересня 2021 року № 2314/02/21.

Надалі додатковою угодою від 25.03.2022 № 513/02/22 сторони дійшли згоди в пункті 4.7 договору слова, цифри, та знаки «На виконання наказу Міністерства енергетики України від 05.03.2022 № 106 електропостачальник має право здійснити» замінити словами, цифрами та знаками «На виконання наказу до 14-го числа місяця, наступного за розрахунковим електропостачальник здійснює».

Як встановлено судом, відповідно до актів купівлі-продажу електричної енергії за періоди постачання з березня 2022 року по червень 2023 року, вартість проданої позивачем електричної енергії відповідачу становила 2 697 987 692, 97 грн (з ПДВ).

Відповідачем не дотримано строки оплати за придбану у позивача електричну енергію в періоди постачання березень 2022 року - червень 2023 року (відповідно до 10 числа місяця наступного за розрахунковим кожного періоду постачання), чим порушено умови п. 4.4. договору.

Відповідачем було лише частково сплачено вартість електричної енергії грошовими коштами за березень 2022 року на загальну суму 15 143 849, 42 грн.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що в порядку визначеному п. 4.7. договору, заборгованість відповідача за придбану електричну енергію в період з березня 2022 по червень 2023 років сплачена шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог непогашених грошових зобов`язань на загальну суму 2 682 843 843, 55 грн.

Підсумовуючи вищевказане, судом встановлено, що позивачем було виконано умови договору протягом березня 2022 року - червня 2023 року та поставлено електричну енергію, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, проте відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасноі? оплати вартості отриманоі? електричноі? енергіі? належним чином не виконав.

Щодо доводів відповідача про те, джерелом коштів для оплати ТзОВ «Львівенергозбут» за куповану в ДП «Гарантований покупець» електричну енергію є кошти отримані ТзОВ «Львівенергозбут» від ДП «Гарантований покупець» за послуги із забезпечення доступності електричноі? енергіі? для побутових споживачів по договору № 2304/02/21, суд зазначає наступне.

Сторони за взаємною згодою у договорі (п. 4.4) визначили чіткі строки оплати за придбану у гарантованого покупця електричну енергію (до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим), без прив`язки до будь-якого джерела фінансування.

Договір не містить умов щодо джерел коштів, які приймають участь у ланцюгу фінансових зобов`язань учасників ринку електричної енергії при виконанні спеціальних обов`язків з метою дотримання відповідної синхронності руху коштів. Тобто, вони не містять вказівки на те, що при виконанні договірних зобов`язань сторони використовують лише ті кошти, які надійшли від попереднього їх платника у ланцюгу взаємних розрахунків.

Постанова КМУ № 483 від 05.06.2019 та затверджені нею Положення та Примірні договори для забезпечення загальносуспільних інтересів установлюють лише механізм організації договірних відносин між учасниками ринку електричної енергії, але безпосередньо не визначають джерел розрахунків (джерел надходження коштів: безпосередньо від іншого учасника передбаченої схеми відносин чи інших джерел за результатами власної господарської діяльності), які існують у межах таких договірних відносин, у тому числі і для «постачальників універсальних послуг», з огляду на що Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» зобов`язане сплачувати вартість отриманої електричної енергії незалежно від джерела надходження коштів та без огляду на їх надходження від попереднього учасника у ланцюгу взаємних розрахунків.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.09.2024 у справі № 918/1304/23.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача щодо залежності виконання ТзОВ «Львівенергозбут» своїх зобов`язань з оплати електричної енергії за договором від виконання гарантованим покупцем своїх зобов`язань перед ТзОВ «Львівенрегозбут», яке в свою чергу залежить від виконання зобов`язань відповідача перед гарантованим покупцем, оскільки доводи стосовно розповсюдження на спірні правовідносини певного порядку руху коштів при виконанні зобов`язань за договором є помилковими.

Також, суд відкидає твердження відповідача про безпідставність нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки такі нарахування не мають характеру штрафних санкцій.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами статті 625 ЦК України визначено що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом .

За змістом статей 509, 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

В пунктах 77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 № 918/631/19 наголошено що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

Враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванню матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, вимога сплати 3 % річних та інфляційних втрат за порушення строку є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового прав та інтересу.

Враховуючи викладене, позивачем правомірно здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на прострочену заборгованість ТзОВ «Львівенергозбут» з оплати придбаної електричної енергії в період з березня 2022 року по червень 2023 року.

Суд, перевіривши надані позивачем розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат, здійснив їх перерахунок з огляду на наступне.

При розрахунку 3% річних позивачем не було враховано вимоги ч. 5. ст. 254 ЦК Украі?ни, якою встановлено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певноі? діі?, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, у зв`язку з чим в окремих періодах ним здійснено завищене нарахування, відтак суд провівши перерахунок, вважає, що сума надлишково нарахованих позивачем 3 % річних становить 212 528, 96 грн, а отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3 538 385, 22 грн 3 % річних.

Щодо наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

У постанові об`єднаноі? палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, де предметом касаціи?ного оскарження була постанова апеляційного суду, зокрема в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 70 078, 08 грн інфляційних втрат за період з 15.12.2018 по 30.01.2019, Верховний Суд дійшов висновку, що на практиці існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другоі? статті 625 Цивільного кодексу Украі?ни у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.

З огляду на таке, об`єднана палата Касаційного господарського суду вказала, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляціі? на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

При розрахунку інфляційних втрат позивачем зазначеноі? вище методологіі? не дотримано, а саме при простроченні менше половини місяця здійснено нарахування інфляційних втрат, отже, суд дійшов висновку, що сума надлишково нарахованих позивачем інфляційних втрат становить 4 694 054, 87 грн, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 17 034 210, 45 грн інфляційних.

Відтак, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають до задоволення з врахуванням здійсненого судом перерахунку.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 79 ГПК України визначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції, порушується, лише якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах Проніна проти України, заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та Нечипорук і Йонкало проти України, заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Оскільки судом встановлено несвоєчасне виконання відповідачем договірних зобов`язань з оплати за отриману електричну енергію, однак позивачем допущені помилки про розрахунку 3 % річних та інфляційних, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відшкодування витрат позивача, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Щодо клопотання позивача про повернення йому з Державного бюджету України судового збору у зв`язку із зменшенням позовних вимог, то воно буде вирішено додатково ухвалою суду.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236-241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» (79016, м. Львів, вул. Шевченка, 1, ) на користь Державного підприємства «Гарантований покупець» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 27, ) суму в розмірі 20 881 178, 61 грн, з яких:

- 3 538 385, 22 грн 3 % річних;

- 17 034 210, 45 грн інфляціи?них втрат;

- 308 582, 94 грн судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 11 грудня 2024 року.

Суддя Манюк П.Т.