ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/2147/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2024 року, суддя в І інстанції Желєзна С.П., повний текст якого складено 16.09.2024, в м. Одесі

у справі №916/2147/24

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Виконавчого комітету Одеської міської ради

про стягнення 157 119,00 грн

ВСТАНОВИВ:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі Виконком) про стягнення майнової шкоди у розмірі 107 119,00 грн та моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на понесення збитків, які складаються з витрат на монтажні роботи у розмірі 51 525,00 грн, та витрат на демонтажні роботи у розмірі 55 594,00 грн, які були понесені у зв`язку з необхідністю виконання рішення Виконкому №203 від 25.05.2017, яке пізніше було визнано недійсним та скасовано в частині, яка стосується об`єкта позивача, у судовому порядку. Крім того, оскільки в результаті прийняття відповідачем протиправного рішення про демонтаж, позивач зазнав душевних страждань, переживань, оскільки був фактично позбавлений можливості здійснювати підприємницьку діяльність, що спричинило погіршення його матеріального стану, втрату ділових та партнерських зв`язків з партнерами та кредиторами завдано йому моральної шкоди.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.09.2024 у справі №916/2147/24 позов задоволено частково; стягнуто з Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 107 119,00 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн; в іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Виконавчого комітету Одеської міської ради в дохід державного бюджету України судовий збір у розмірі 1651,52 грн.

Вказане рішення мотивоване тим, що 25.05.2017 Виконкомом було прийнято рішення №203 від 25.05.2017, яким доручено Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вжити заходів із демонтажу, зокрема, тимчасової споруди, яка належить ФОП ОСОБА_1 , та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 по справі №522/10463/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.07.2023, було визнано протиправним та скасовано рішення Виконкому №203 від 25.05.2017 Про демонтаж тимчасових споруд у частині демонтажу належного ФОП ОСОБА_1 об`єкта (п. 23 додатку до рішення).

Враховуючи визнання незаконним рішення Виконкому №203 від 25.05.2017 у частині демонтажу належного ФОП ОСОБА_1 об`єкта, господарський суд дійшов висновку про доведеність позивачем наявності у діях відповідача такого елементу складу цивільного правопорушення як протиправна поведінка. Розмір заявлених до стягнення збитків в цій частині підтверджений позивачем належними доказами: договорами, укладеними з ФОП ОСОБА_2 , зі змісту яких можна встановити місце виконання робіт ( АДРЕСА_1 ), підписаними актами про виконання робіт, квитанціями до прибуткового касового ордеру про оплату виконаних ФОП ОСОБА_2 підрядних робіт.

З огляду на викладене господарський суд дійшов висновку про доведеність ОСОБА_1 обставини понесення витрат на монтаж та демонтаж споруди у загальному розмірі 107 119,00 грн, а за відсутності доказів розміщення позивачем тимчасової споруди з порушенням вимог чинного законодавства та у зв`язку з визнанням незаконним рішення Виконкому №203 від 25.05.2017 в судовому порядку, понесені позивачем витрати на монтаж тимчасової споруди слід вважати збитками позивача.

Суд зазначив, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним зі змістом рішення відповідача, приймаючи до уваги відмову Верховного Суду у зупиненні виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 по справі №52/10463/17, демонтував споруду за власний рахунок. Проте, скасування постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 по справі №52/10463/17 в касаційному порядку згідно з постановою Верховного Суду від 07.07.2023, надає позивачу право вимагати від Виконкому стягнення витрат, понесених на демонтаж споруди, здійснених на виконання рішення відповідача.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про доведеність ОСОБА_1 у діях Виконкому таких елементів складу цивільного правопорушення як протиправна поведінка, причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою та завданими збитками, що свідчить про наявність правових підстав для присудження до стягнення з Виконкому на користь ОСОБА_1 збитків у розмірі 107 119,00 грн.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що заявлена до стягнення ОСОБА_1 моральна шкода у розмірі 50 000,00 грн не підтверджена жодними доказами, а, отже, у суду відсутні підстави для покладення на Виконком обов`язку її відшкодувати. Наведене має наслідком необхідність відмови у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у названій частині.

08.10.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Виконавчого комітету Одеської міської ради, в якій останній просить рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2024 у справі №916/2147/24 скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що матеріалами справи не підтверджується наявність причинного зв`язку між монтажем тимчасової споруди у 2011 році та прийняттям Виконавчим комітетом Одеської міської ради незаконного рішення у 2017 році. Саме лише рішення суду у справі № 522/10463/17 про визнання протиправним і скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради про демонтаж тимчасових споруд не є достатнім доказом наявності причинного-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та завданням збитків у вигляді витрат на монтаж споруди. Безпосередній демонтаж спірної конструкції відбувся через значний проміжок часу більш ніж через три роки 05.10.2020 року, що вказує на недоведеність обставин того, що такий демонтаж відбувся на виконання саме рішення від 25.05.2017 р. № 203.

Стверджує, що у справі № 522/10463/17 суди дійшли висновку, що рішення від 25.05.2017 № 203 є протиправним через процедурні порушення, які допущені працівниками Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та Комунальної установи «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради», тому дії безпосередньо Виконавчого комітету Одеської міської ради ніяким чином не пов`язані зі шкодою, завданою ОСОБА_3 в результаті здійснення демонтажу тимчасової споруди, адже причинно-наслідковий зв`язок якщо і може мати місце, то між діями Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та Комунальної установи «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради» і наслідком у вигляді шкоди, завданої позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини цих органів. Водночас, саме Відповідач визначив у своєму рішенні Управління й доручив останньому вжити заходів із демонтажу тимчасової споруди Відповідача, у тому числі із наданням приписів на проведення демонтажу власними силами. В даному випадку, протиправність дій Управління не має наслідком в обов`язковому порядку існування зв`язку між збитками та поведінкою Відповідача, оскільки вжиття заходів із демонтажу об`єкта міг бути доручений будь-якій особі/ суб`єкту господарювання за дорученням Виконавчого комітету ОМР. Причинний зв`язок між діями Виконавчого комітету ОМР та завданими збитками є цілком очевидним, оскільки саме в результаті прийняття незаконного рішення №203 від 25.05.2017 належний Позивачу об`єкт був вимушено демонтований останнім, що завдало йому збитків, які є вартістю витрат на монтажні та демонтажні роботи.

Колегія суддів зазначає, що за правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження). Розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є вимога про стягнення 157 119,00 грн, то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України та має проводитись в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2024 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; розгляд даної справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25.10.1999 державним реєстратором було проведено державну реєстрацію підприємницької діяльності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 .

26.12.2011 між КУ Одеська обласна клінічна лікарня (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) було укладено договір оренди майна, погоджений начальником Управління обласної ради з майнових відносин, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування асфальтований майданчик загальною площею 16,0 кв.м, що розташований біля консультативної поліклініки за адресою: АДРЕСА_1 , з метою розміщення павільйону з продажу продуктів харчування, крім товарів підакцизної групи.

Згідно з п. 9.1 договору оренди майна від 26.12.2011 договір діє з 29.12.2011 до 28.12.2012.

27.12.2011 між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 (Підрядник) було укладено договір про виконання монтажних робіт №1-11, відповідно до п. 1.1 якого Підрядник зобов`язаний здійснити монтаж споруди тимчасового призначення (малої архітектурної форми для веденні роздрібної торгівлі) з підключенням до електромереж за адресою: АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язаний прийняти роботу та сплатити за них певну грошову суму на умовах даного договору.

Згідно з п. п. 2.1, 2.3 договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011 загальна сума договору залежить від фактично виконаних робіт з моменту укладення цього договору та складає 55 594,00 грн. Підписаний обома сторонами акт виконання робіт є підтвердженням виконання всіх передбачених цим договором робіт - для Замовника, та прийняття та сплати цих робіт для Підрядника.

У специфікації до договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011 сторонами було визначено найменування робіт, об`єм робіт та їх ціну, яка становить 55 594,00 грн.

Акт виконаних робіт від 27.12.2011 є додатком №2 до договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011, який був підписаний обома сторонами.

27.12.2011 ФОП ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 55 594,00 грн в рахунок оплати вартості робіт за договором про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №1-11/1.

Додатковою угодою від 28.12.2012 строк дії договору оренди майна від 26.12.2011 був продовжений сторонами до 28.11.2015.

11.07.2016 між КУ Одеська обласна клінічна лікарня (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) було укладено договір оренди майна, погоджений начальником Управління обласної ради з майнових відносин, відповідно до п. п. 1.1, 9.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування асфальтований майданчик загальною площею 16,0 кв.м, що розташований на території лікарні за адресою: АДРЕСА_1 , з метою розміщення павільйону з продажу продуктів харчування, крім товарів підакцизної групи. Договір укладений на строк з 11.07.2016 до 11.06.2019.

03.04.2017 Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було складено припис №011590, адресований ФОП ОСОБА_1 , згідно з яким позивач мав у строк до 05.04.2017 демонтувати тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_1 .

11.05.2017 Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, Відділом розвитку та експлуатації торгівлі Суворовського району КУ Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради було здійснено обстеження тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ФОП ОСОБА_1 , на відповідність її розміщення Правилам розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в м. Одесі, затвердженим рішенням Одеської міської ради від №3961-VІ 09.10.2013, та чинному законодавству України, за результатами якого складено акт обстеження тимчасової споруди, а також відривний талон до вимоги (припису) про відмову позивача від підпису.

25.05.2017 Виконкомом було прийнято рішення №203 від 25.05.2017, яким доручено Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вжити заходів із демонтажу, зокрема, тимчасової споруди, яка належить ФОП ОСОБА_1 , та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

31.05.2017 Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було складено припис №012010, адресований ФОП ОСОБА_1 , згідно з яким позивач мав у строк до 03.06.2017 демонтувати тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 по справі №522/10463/17 позов ФОП ОСОБА_1 до Виконкому, за участю третьої особи - Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Виконкому №203 від 25.05.2017 Про демонтаж тимчасових споруд у частині демонтажу належного ФОП ОСОБА_1 об`єкта (п. 23 додатку до рішення).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 по справі №522/10463/17 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 було скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №522/10463/17 було відкрито касаційне провадження за скаргою ФОП ОСОБА_1 , у задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення відмовлено.

24.09.2018 між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) було укладено договір на виконання демонтажних робіт №2-18, відповідно до п. 1.1 якого Підрядник зобов`язаний здійснити демонтаж тимчасової споруди (малої архітектурної форми для ведення роздрібної торгівлі), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язаний прийняти роботи та сплатити за них певну грошову суму на умовах цього договору.

Згідно з п. п. 2.1, 2.2 договору на виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018 загальна сума договору залежить від фактично виконаних робіт з моменту його укладення та складає 51 525,00 грн. Оплата вартості робіт здійснюється на умовах попередньої оплати.

У специфікації до договору про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018 сторонами було визначено найменування робіт, об`єм робіт та їх ціну, яка становить 51 525,00 грн.

24.09.2018 ФОП ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 51 525,00 грн в рахунок оплати вартості робіт за договором про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №2-18/1.

05.10.2020 між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було підписано акт виконаних робіт до договору про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018.

Слід зазначити, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 17.01.2017 ФОП ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність з 14.11.2002, основним видом його діяльності є покрівельні роботи.

Постановою Верховного Суду від 07.07.2023 по справі №522/10463/17 касаційна скарга ФОП ОСОБА_1 була задоволена, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 скасована, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 залишено в силі.

14.08.2023 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом.

За твердженням позивача, останній поніс збитків, які складаються з витрат на монтажні роботи у розмірі 51 525,00 грн, та витрат на демонтажні роботи у розмірі 55 594,00 грн, які були понесені у зв`язку з необхідністю виконання рішення Виконкому №203 від 25.05.2017, яке пізніше було визнано недійсним та скасовано в частині, яка стосується об`єкта позивача, у судовому порядку, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом про стягнення збитків та моральної шкоди.

Оскільки скаржник не погоджується із оскаржуваним рішенням виключно в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 107 119,00 грн, колегія суддів переглядає зазначене судове рішення лише в межах цих вимог апеляційної скарги.

У зв`язку з чим, в частині відмови у стягненні моральної шкоди у розмірі 50 000 грн та задоволення позовних вимог про стягнення з Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн перегляд рішення Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, відповідно до приписів частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, предметом апеляційного перегляду є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 107 119,00 грн.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду (стаття 22 Цивільного кодексу України).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавала шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами ЦК відповідальність настає незалежно від вини.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

В свою чергу, статтею 56 Конституції України передбачено, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. (стаття 1174 Цивільного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 дійшла наступних висновків, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 10.10.2019 у справі №921/346/18.

З аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що задоволення позовних вимог про стягнення збитків може вважатись законним та обґрунтованим в разі встановлення судом наявності в обставинах справи одночасно трьох умов:

-неправомірні дії відповідача;

-наявність шкоди;

-причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою;

Відсутність хоча б одного з цих елементів складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

При цьому тягар доказування наявності правових підстав для застосування такого виду відповідальності як стягнення шкоди покладається на позивача.

Щодо неправомірних дій відповідача.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на підставі договору оренди майна від 26.12.2011 та договору оренди майна від 11.07.2016 було розміщено тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, тимчасова споруда була змонтована ФОП ОСОБА_2 на виконання укладеного з позивачем договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011, за умовами якого Підрядником були прийняті на себе зобов`язання щодо здійснення монтажу споруди (малої архітектурної форми для веденні роздрібної торгівлі) з підключенням до електромереж за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, 25.05.2017 Виконкомом було прийнято рішення №203 від 25.05.2017, яким доручено Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вжити заходів із демонтажу, зокрема, тимчасової споруди, яка належить ФОП ОСОБА_1 , та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 у справі №522/10463/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.07.2023, було визнано протиправним та скасовано рішення Виконкому №203 від 25.05.2017 Про демонтаж тимчасових споруд у частині демонтажу належного ФОП ОСОБА_1 об`єкта (п. 23 додатку до рішення).

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, неправомірні дії Виконкому виражені у прийняті рішення №203 від 25.05.2017, за яким безпідставно було доручено Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вжити заходів із демонтажу, зокрема, тимчасової споруди, яка належить ФОП ОСОБА_1 , та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є доведеним постановою Верховного Суду від 07.07.2023 у справі №522/10463/17.

Таким чином, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем наявності у діях відповідача такого елементу складу цивільного правопорушення як протиправна поведінка.

Судова колегія відхиляє помилкові аргументи скаржника, що у справі № 522/10463/17 суди дійшли висновку, що рішення від 25.05.2017 № 203 є протиправним через процедурні порушення, які допущені працівниками Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та Комунальної установи «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради», тому дії Виконавчого комітету Одеської міської ради ніяким чином не пов`язані зі шкодою, завданою ОСОБА_3 в результаті здійснення демонтажу тимчасової споруди, оскільки наявність або відсутність вини відповідача не впливає на можливість застосування положень ст. 1173, 1174 ЦК України, а тому, в даному випадку не має вирішального значення з чиєї саме вини Виконкому була заподіяна шкода.

Щодо наявності шкоди.

Як вже зазначалося раніше, до складу матеріальних збитків, які були заявлені ОСОБА_1 до стягнення включено витрати, понесені у зв`язку з монтажем тимчасової споруди у розмірі 55 594,00 грн та витрати, понесені у зв`язку з демонтажем тимчасової споруди у розмірі 51 525,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2011 між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) було укладено договір про виконання монтажних робіт №1-11, відповідно до п. 1.1 якого Підрядник зобов`язаний здійснити монтаж споруди тимчасового призначення (малої архітектурної форми для веденні роздрібної торгівлі) з підключенням до електромереж за адресою: АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язаний прийняти роботу та сплатити за них певну грошову суму на умовах даного договору.

Згідно з п. п. 2.1, 2.3 договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011 загальна сума договору залежить від фактично виконаних робіт з моменту укладення цього договору та складає 55 594,00 грн.

Підписаний обома сторонами акт виконання робіт є підтвердженням виконання всіх передбачених цим договором робіт - для Замовника, та прийняття та сплати цих робіт для Підрядника.

У специфікації до договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011 сторонами було визначено найменування робіт, об`єм робіт та їх ціну, яка становить 55 594,00 грн.

Акт виконаних робіт від 27.12.2011 є додатком №2 до договору про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011, який був підписаний обома сторонами.

27.12.2011 ФОП ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 55 594,00 грн в рахунок оплати вартості робіт за договором про виконання монтажних робіт №1-11 від 27.12.2011, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №1-11/1.

В подальшому 24.09.2018 між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) було укладено договір на виконання демонтажних робіт №2-18, відповідно до п. 1.1 якого Підрядник зобов`язаний здійснити демонтаж тимчасової споруди (малої архітектурної форми для ведення роздрібної торгівлі), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язаний прийняти роботи та сплатити за них певну грошову суму на умовах цього договору.

Згідно з п. п. 2.1, 2.2 договору на виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018 загальна сума договору залежить від фактично виконаних робіт з моменту його укладення та складає 51 525,00 грн. Оплата вартості робіт здійснюється на умовах попередньої оплати.

У специфікації до договору про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018 сторонами було визначено найменування робіт, об`єм робіт та їх ціну, яка становить 51 525,00 грн.

24.09.2018 ФОП ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 51 525,00 грн в рахунок оплати вартості робіт за договором про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №2-18/1.

05.10.2020 між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було підписано акт виконаних робіт до договору про виконання демонтажних робіт №2-18 від 24.09.2018.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду, що розмір заявлених до стягнення збитків в цій частині підтверджений позивачем належними доказами: договорами, укладеними з ФОП ОСОБА_2 , зі змісту яких можна встановити місце виконання робіт ( АДРЕСА_1 ), підписаними актами про виконання робіт, квитанціями до прибуткового касового ордеру про оплату виконаних ФОП ОСОБА_2 підрядних робіт.

З огляду на викладене господарський суд доходить висновку про доведеність ОСОБА_1 обставини понесення витрат на монтаж та демонтаж споруди у загальному розмірі 107 119,00 грн.

Аргументи скаржника, що безпосередній демонтаж спірної конструкції відбувся через значний проміжок часу більш ніж через три роки 05.10.2020 року, що вказує на недоведеність обставин того, що такий демонтаж відбувся на виконання саме рішення від 25.05.2017 р. № 203, судова колегія відхиляє, оскільки ухвалою Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №522/10463/17 було відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення, а рішенням Виконкому №203 від 25.05.2017 обов`язок здійснити демонтаж споруди власними силами було покладено на суб`єкта господарювання. При цьому, у рішенні зазначено, що витрати на демонтаж споруди будуть покладені на суб`єкта господарювання у випадку невиконання рішення у добровільному порядку.

Таким чином, ОСОБА_1 , будучи обізнаним зі змістом рішення відповідача, приймаючи до уваги відмову Верховного Суду у зупиненні виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 по справі №52/10463/17, демонтував споруду за власний рахунок та саме на підставі протиправного рішення Виконкому від 25.05.2017 р. № 203.

Проте, скасування постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 по справі №52/10463/17 в касаційному порядку згідно з постановою Верховного Суду від 07.07.2023, надає позивачу право вимагати від Виконкому стягнення витрат, понесених на демонтаж споруди, здійснених на виконання рішення відповідача.

Причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою підтверджується тим, що саме внаслідок дій відповідача-1 (незаконне рішення №203 від 25.05.2017 про зобов`язання позивача демонтувати тимчасову) позивач зазнав збитків, розмір яких підтверджений матеріалами справи. Протилежного відповідачем не доведено.

Аргументи скаржника про недоведеність причинного зв`язку між монтажем тимчасової споруди у 2011 році та прийняттям Виконавчим комітетом Одеської міської ради незаконного рішення у 2017 році судова колегія відхиляє як безпідставні та необґрунтовані, адже матеріалами справи підтверджується понесення позивачем витрат на монтаж тимчасової споруди в 2011 році, тому останній має законне право на відшкодування витрат щодо його монтажу через незаконне рішення Виконкому.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, судова колегія погоджується із висновком суду першої про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на наявність всіх умов для притягнення органу державної влади (відповідача-1) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, а саме: протиправна поведінка Виконкому (незаконне рішення про демонтаж споруди позивача), наявність шкоди у розміру вартості робіт з монтажу та демонтажу, а також безпосередній причинний зв`язок між шкодою і неправомірними діями особи, яка її завдала (саме дії Виконкому призвели до понесення позивачем).

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2024 у справі №916/2147/24.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2024 у справі №916/2147/24 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2024 у справі №916/2147/24 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська