УХВАЛА

11 грудня 2024 року

м. Київ

cправа № 927/374/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратової І.Д. - головуючої, суддів - Губенко Н.М., Кролевець О.А.,

розглянув касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Денисенко Лариси Миколаївни

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024

(суддя - Демидова М.О.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2024

(головуюча - Михальська Ю.Б., судді - Іоннікова І.А., Тищенко А.І.)

у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Ворошилової Оксани Анатоліївни

до Фізичної особи-підприємця Денисенко Лариси Миколаївни

про стягнення 211 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. У квітні 2024 року Фізична особа-підприємець Ворошилова Оксана Анатоліївна (далі - позивачка) звернулась до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Денисенко Лариси Миколаївни (далі - відповідачка) про стягнення 211 000,00 грн безпідставно набутих коштів.

2. Позов обґрунтований відсутністю правових підстав у відповідачки для набуття та збереження грошових коштів, які позивачкою перераховано їй згідно з платіжними інструкціями № 901 від 14.01.2022, № 905 від 17.01.2022, № 906 від 17.01.2022, № 913 від 21.01.2022, № 923 від 15.02.2022.

3. 07.06.2024 Господарський суд Чернігівської області ухвалив рішення, яким позов задовольнив повністю, стягнув з відповідачки на користь позивачки безпідставно набуті кошти у сумі 211 000,00 грн, витрати зі сплати судового збору у сумі 3 165,00 грн та витрати на професійну правничу у сумі 30 000,00 грн.

4. Суд першої інстанції дійшов висновків, що позивачка на підставі зазначених платіжних інструкцій перерахувала відповідачці кошти у загальній сумі 211 000,00 грн, водночас відповідачка не підтвердила наявність у неї права користування цими коштами, оскільки спірна сума коштів була набута останньою не на підставі договору про надання поворотної фінансової допомоги; надані позивачкою платіжні інструкції самі по собі не підтверджують факту погодження з відповідачкою таких істотних умов договору як предмет, ціну та строк дії договору, а тому доводи відповідачки про неможливість застосування до правовідносин глави 83 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) через визначене позивачкою у платіжних дорученнях призначення платежу суд відхилив; відповідачка зобов`язана повернути позивачці кошти у сумі 211 000,00 грн на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

5. Щодо заявлених позивачкою до стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн, суд, враховуючи ступінь складності, характер спору, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, обсяг підготованих адвокатом процесуальних документів, рівень складності спору, а також його ціну, враховуючи обсяг досліджених адвокатом та поданих до суду доказів, заперечення відповідачки та зважаючи на визначені практикою ЄСПЛ критерії реальності (встановлення їхньої дійсності), необхідності та розумності їхнього розміру, дійшов висновку, що заявлений позивачкою розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищений, а тому на підставі частини п`ятої статті 126 ГПК України підлягає зменшенню до 30 000,00 грн.

6. 06.11.2024 Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.

7. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що місцевий господарський суд повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Суд зазначив, що позивачкою 29.03.2024 направлено відповідачці вимогу, в якій просила у семиденний строк від дня отримання цієї вимоги повернути кошти у сумі 211 000,00 грн; така вимога отримана відповідачкою особисто 02.04.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 040, тому на момент ухвалення судового рішення строк повернення коштів є таким, що настав, тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а висновки суду першої інстанції з приводу чого є обґрунтованими.

8. 28.11.2024 відповідачка надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

9. 10.12.2024 позивачка надіслала до Верховного Суду через систему "Електронний Суд" заперечення проти відкриття касаційного провадження, в яких просить суд касаційної інстанції відмовити відповідачці у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню та відповідачкою не наведено обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень, визначених у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

10. Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких мотивів.

11. Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 ГПК України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

12. Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

13. Позов у зазначеній справі подано у 2024 році. При цьому, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 встановлено у розмірі 3 028, 00 грн.

14. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

15. Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 12 ГПК України справа, що розглядається, є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 х 3 028,00 грн = 302 800,00 грн).

16. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

17. Отже, у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом.

18. Зокрема, за загальним правилом судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню (пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), і лише у визначених законом випадках такі рішення підлягають касаційному оскарженню, а саме:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

19. За підпунктом "с" пункту 7 Рекомендації № R(95)5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію й поліпшення функціонування систем і процедур оскарження в цивільних і торговельних справах, ухваленої на його 528-му засіданні 7 лютого 1995 року, скарги до суду третьої інстанції мають подавати щодо тих справ, третій судовий розгляд яких доцільний, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають загальне суспільне значення; від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування підстав, за яких розгляд її справи сприятиме досягненню таких цілей.

20. Скаржниця посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України) з наступних питань: чи має суд задовольняти позовні вимоги про стягнення грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України, у випадку, якщо грошові кошти перераховувались на виконання договору (позики, поворотної фінансової допомоги тощо); чи підтверджує наявність у призначенні платежу посилання на конкретний договір (позики, поворотної фінансової допомоги тощо) факт укладення між сторонами такого договору; чи може позивач претендувати на стягнення грошових коштів у випадку, якщо він добровільно здійснював безпідставне перерахування таких коштів декілька раз.

21. На переконання скаржниці, наведені питання становлять значний суспільний інтерес (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), а надання відповіді на них дозволить сформувати єдину правозастосовну практику, що є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

22. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави і суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

23. Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

24. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.

25. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

26. З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; суди допустили явну й грубу помилку в застосуванні норм процесуального права, у тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанції таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

27. Наведені скаржницею у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки скаржниця належним чином не обґрунтувала існування зазначених якісних та кількісних показників щодо наявності виключної правової проблеми.

28. У касаційній скарзі відсутні посилання на справи та їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформовано різну правову позицію щодо вирішення справ з аналогічними обставинами справи.

29. За оцінкою Суду касаційна скарга також не містить переконливих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес цієї справи, оскільки незгода з ухваленими рішеннями суду попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржниці внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь заявника є звичайним передбачуваним процесом.

30. Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.

31. Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

32. Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

33. З огляду на зазначене, Верховний Суд вважає, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.

34. Таким чином скаржниця не дотримала умову допуску справи до касаційного оскарження, у якій предметом позову є стягнення 211 000,00 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

35. Суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини першої статті 293 ГПК України).

36. Зважаючи на конкретні обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо відмови у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідачки згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись нормами статті 234, пункту 2 частини третьої статті 287, пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 927/374/24 за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Денисенко Лариси Миколаївни на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2024.

2. Касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами направити скаржниці.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча І. Кондратова

Судді Н. Губенко

О. Кролевець