УХВАЛА

м. Київ

18.12.2024Справа № 910/15472/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., дослідивши матеріали заяви стягувача - Первинної профспілкової організації Фастівської дистанції колії, до боржника - акціонерного товариства «Українська залізниця», про видачу судового наказу за вимогою про стягнення 102010,05 грн,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулась Первинна профспілкова організація Фастівської дистанції колії із заявою про видачу судового наказу про стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» 102010,05 грн заборгованості по відрахуванню коштів на культурно-масову, фізкультурну та оздоровчу роботу за період січень 2021 року - січень 2022 року. За твердженням заявника, боржник повинен перерахувати ці кошти на підставі колективного договору Фастівської дистанції колії, укладеного між Первинною профспілковою організацією Фастівської дистанції колії та відокремленим підрозділом «Фастівська дистанція колії» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця».

Частиною 1 ст. 147 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У статті 152 Господарського процесуального кодексу України визначені підстави для відмови у видачі судового наказу. Зокрема, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу (п. 4 ч. 1 ст. 152 ГПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

За приписами ст. 4 ГПК України право звернення до господарського суду належить юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, фізичним особам, які не є підприємцями, державним органам, органам місцевого самоврядування для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

З огляду на це, вирішення питання поширення господарської юрисдикції на вирішення цієї справи залежить від з`ясування повноважень професійної спілки на звернення за захистом майнових інтересів трудового колективу, та правовий статус трудового колективу в контексті суб`єкта майново-правових відносин.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначає Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у розумінні якого професійною спілкою (профспілка) є добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання).

Метою створення професійної спілки є здійснення представництва та захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки (ст. 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

Водночас, чинне законодавство не обмежує профспілки у представництві та захисті трудових, соціально-економічних прав та інтересів виключно членів профспілок, надаючи їм право у питаннях колективних інтересів працівників профспілки, їх об`єднання здійснювати представництво та захист інтересів працівників незалежно від їх членства у профспілках (ч. 2 ст. 19 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

У зв`язку з цим частиною статті 243 КЗпП України задекларовано, що держава визнає професійні спілки повноважними представниками працівників і захисниками їх трудових, соціально-економічних прав та інтересів в органах державної влади та місцевого самоврядування, у відносинах з власником або уповноваженим ним органом, а також з іншими об`єднаннями громадян.

У розумінні ст. 252-1 КЗпП України усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством, утворюють трудовий колектив підприємства.

З огляду на це, законодавець, залишаючись на позиції визнання трудового колективу як єдиного утворення, в основу такого утворення поклав форми, що засновані виключно на трудових відносинах.

А тому, зазначене у ст. 252-1 КЗпП України розуміння трудового колективу підприємства як єдиного утворення стосується виключно трудових та пов`язаних з ними соціально-економічних відносин.

З огляду на це колективний договір є одним із інструментів регулювання відносин між працівниками і роботодавцями, який, відповідно до ст. 10 КЗпП України, укладається на основі прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців .

А тому, виходячи зі змісту ст. 11 КЗпП України, стороною колективного договору є саме сторона працівників, суб`єктом якої є первинна профспілкова організація, яка діє на підприємстві, в установі, організації, відокремлених підрозділах юридичної особи, та представляє інтереси працівників, які працюють на підставі трудових договорів на підприємстві, в установі, організації.

Оскільки колективний договір регулює виробничі, трудові і соціально-економічні відносини працівників, кошти, що сплачуються за ним, спрямовані на забезпечення задоволення саме таких інтересів. З огляду на це результат вирішення спору, що виник за таким договором, спрямований на захист виробничих, трудових і соціально-економічних відносини працівників, які не є господарськими відношеннями, сама справа не є господарською, а такий спір є трудовим спором.

Водночас, ця категорія спору не є тією, яка, відповідно до статей 4, 20 ГПК України, може бути предметом розгляду господарськими судами України, а підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Наведене свідчить про те, що цей позов не підвідомчий господарським судам України. Цей спір повинен вирішуватись загальними судами.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 147, 148, 150, 152, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою Первинної профспілкової організації Фастівської дистанції колії про стягнення 102010,05 грн з акціонерного товариства «Українська залізниця».

Ухвала набрала законної сили 18.12.2024.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя С. А. Ковтун