ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2024 р. Справа№ 910/5570/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Яценко О.В.

Сибіги О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024

у справі № 910/5570/24 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом керівника Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі

1. Державної екологічної інспекції у Чернігівській області

2. Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії

«Південно-Західна залізниця»

про стягнення 27 274,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача 27 274,50 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок самовільної вирубки дерев.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як постійний лісокористувач, не забезпечив охорону та збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустивши у незаконну вирубку 4 дерев різних порід.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, пославшись на те, що:

- згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 07.02.2000 серії ІІ-ЧП № 000035 для виробничих потреб залізниці надана у користування земельна ділянка площею 76,65 га в Чернігівській області на дільниці Бахмач - Щорс (зараз Сновськ) - Держкордон км 85+761 - км 92+784, і саме на цій земельній ділянці 02.01.2023 працівниками залізниці була виявлена незаконна рубка дерев різної породи в кількості 4 штук, а не на земельній ділянці згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 07.02.2000 серії ІІ-ЧП № 000036, копія якого додана до позовної заяви;

- на спірних земельних ділянках знаходяться захисні лісонасадження залізниці, а охороною, веденням захисного господарства в лісонасадженнях залізниць займаються спеціалізовані лісогосподарські підрозділи - дистанції захисних лісонасаджень, які підпорядковані службам колії залізниць;

- в свою чергу працівниками виробничого підрозділу Бахмацької дистанції захисних лісонасаджень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» була виявлена незаконна рубка у захисних лісових насадженнях дерев у лісосмузі на 90 км, пк 6 ліва сторона колії перегону Низківка - Сновськ (Чернігівська область), з огляду на що відповідачем направлено заяву про злочин до органу досудового розслідування та відкрито кримінальне провадження; підрозділ відповідача звернувся із відповідною заявою про злочин, оскільки саме відповідачу завдано збитки, так як здійснено порубку дерев в захисних лісонасадженнях залізниці, які розташовані у межах смуги відведення залізниці;

- відновлення вирубаних дерев здійснено виключно силами і за рахунок відповідача, оскільки захисні лісонасадження залізниці забезпечують безпеку руху поїздів та не відповідають загальному поняттю ліс;

- чинним законодавством не визначено переліку протипожежних та інших заходів в порядку ч. 2 ст. 86 ЛК України;

- прокурором не доведено, що вирубка лісу здійснена з вини відповідача, не доведена неправомірність його поведінки (дій або бездіяльності);

- саме особа, визнана винною у незаконній рубці лісу, зобов`язана нести відповідальність за такі дії та відшкодувати шкоду, розмір якої визначається до Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665;

- додана до позовної заяви посадова інструкція лісника не може братися до уваги у даному випадку, оскільки з 08.09.2022 посада лісника відсутня у штатному розписі регіональної філії «Південно-Західна залізниці» АТ «Укрзалізниця»;

- участь прокурора в даному господарському процесі не є виправданою.

У відповіді на відзив прокурор зазначив, що:

- положення ст. 1 та ст. 4 ЛК України та Порядку поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 № 733, спростовують твердження відповідача, що насадження лінійного типу не належать до лісового фонду;

- спір сторін стосується цивільно-правової відповідальності відповідача, правові підстави настання якої встановлено у ст. 1166 ЦК України, та для настання якої не вимагається факту притягнення до кримінальної відповідальності;

- згідно з правовими висновками Верховного Суду при вирішенні спорів про стягнення з постійних лісокористувачів шкоди, заподіяних заподіяної самовільною порубкою дерев, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами та вказав на наявність підстав для представництва інтересів держави в суді.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі № 910/5570/24 позов задоволений повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача 2 присуджено 27 274,50 грн. шкоди, заподіяної внаслідок незаконної рубки дерев, з відповідача на користь Чернігівської обласної прокуратури до стягнення присуджено судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт незабезпечення відповідачем як постійним землекористувачем охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території та допущення самовільної вирубки лісу.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення відповідача з приводу того, що саме особа, визнана винною у незаконній порубці лісу, зобов`язана нести відповідальність за такі дії та відшкодовувати шкоду, в той час як позивачем не доведено, що шкода була завдана лісу саме відповідачем, який оперативно виявив самовільну порубку дерев та негайно проінформував правоохоронні органи, зазначивши про те, що протиправність поведінки відповідача, у даному випадку, полягає у невиконанні посадовими особами відповідача належним чином обов`язків щодо охорони і збереження лісового фонду, внаслідок чого навколишньому природному середовищу заподіяно шкоду.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі № 910/5570/24 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що:

- саме по собі формулювання «здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок» носить загальний характер, як і відсутня конкретизація обов`язку охорони у статтях 19, 63, 64, 86 ЛК України;

- суд першої інстанції не шукав відповідь на питання - які конкретні заходи (комплекс заходів) мав би проводити постійний лісокористувач задля унеможливлення незаконної порубки 4 дерев уздовж залізничного полотна протяжністю 22 300 км, а також де визначений перелік такого комплексу заходів;

- в межах справи №910/5570/24 ані прокурором, ані позивачами не доведено, які саме заходи (комплекс заходів) для збереження дерев у захисних лісонасадженнях мало вжити Акціонерне товариство «Українська залізниця» та в чому полягає невжиття таких заходів;

- у випадку стягнення з відповідача, за умови незабезпечення ним належної охорони лісу від незаконних порубок, шкоди за вказану бездіяльність у такому ж розмірі як і за незаконну рубку лісу, відповідач фактично відшкодує шкоду замість іншої, винної особи (яка здійснила рубку лісу) та водночас буде позбавлений правової можливості в порядку ст.1191 ЦК України звернутись до винної особи зі зворотною вимогою (регресом) у розмірі виплаченого відшкодування, оскільки підстави відповідальності постійного користувача (відповідача) та особи, визнаної винною у незаконній порубці дерев, будуть різними (відповідальність за неналежну охорону лісу в першому випадку та відповідальність за незаконну рубку лісу у другому), що суперечить ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, адже розрахований на підставі спеціальних Такс розмір шкоди, завданої саме незаконною рубкою лісу, повністю охоплює розмір шкоди за такий вид правопорушення, як незаконна рубка лісу, натомість стягнення такої шкоди з обох осіб (користувача-охоронника та особи, що незаконно здійснила рубку дерев), тобто в подвійному розмірі, по-перше, суперечить загальним принципам притягнення до юридичної відповідальності, а по-друге, не передбачено нормами чинного законодавства.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2024, справу № 910/5570/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Тищенко О.В., Станік С.Р..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5570/24, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/5570/24.

28.10.2024 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Разом з тим, судді Станік С.Р. та Тищенко О.В. період із 28.10.2024 по 01.11.2024 та 08.11.2024 відповідно перебувають у відпустці, у зв`язку з чим розпорядженням в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4056/24 від 28.10.2024 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2024 визначену наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді - Яценко О.В., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2024 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі № 910/5570/24 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді - Яковлєва М.Л., суддів Яценко О.В., Кравчука Г.А., а також залишено вказану скаргу без руху та надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом надання доказів надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів керівнику Корюківської окружної прокуратури.

31.10.2024 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання, до якого додані витребувані докази.

У зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. на лікарняному розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/4210/24 від 05.11.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/5570/24.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2024, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Яценко О.В., Сибіга О.М..

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*100=268 400 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 268 400,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2024 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі № 910/5570/24 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Яценко О.В., Сибіга О.М., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі № 910/5570/24 постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

25.11.2024 до суду від керівника Корюківської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник, з посиланням на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Станом на 11.12.2024 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Статтею 13 Конституції України визначено, що природні ресурси, що знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу й повинні використовуватися відповідно до закону.

Статтею 66 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

За статтею 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

З матеріалів справи слідує, що згідно з державними актами на право постійного користування землею від 07.02.2000 серії ІІ-ЧП № 000035 та від 07.02.2000 серії ІІ-ЧП № 000036 Державному територіально-галузевому об`єднанню «Південно-Західна залізниця» надано у постійне користування для виробничих потреб залізниці земельну ділянку площею 76,65 га, розташовану в Щорському районі Чернігівській області на дільниці Бахмач - Щорс - Держкордон км 85+761 - км 92+784 та земельну ділянку площею 51,16 га, розташовану в Щорському районі Чернігівській області на дільниці Бахмач - Щорс - Держкордон км 92+784 - км 97+430.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 1353-VIII від 12.05.2016 місто Щорс перейменовано на місто Сновськ.

Рішенням Сновської міської ради від 27.09.2016 «Про добровільне об`єднання територіальних громад» було сформовано Сновську об`єднану територіальну громаду, до якої увійшли всі населені пункти Сновського району.

Згідно листа Сновської міської Ради Корюківського району Чернігівської області від 25.01.2023 № 120/07-06, земельна ділянка з координатами 51.770263,31.990413, розташована за межами населеного пункту с. Великий Щимель Сновської міської Ради Корюківського району та знаходиться в полосі відведення залізниці і перебуває у постійному користуванні регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця».

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниці), підприємств та установ залізничного транспорту, які реорганізуються шляхом злиття, 21.10.2015 проведено державну реєстрацію Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (код згідно із ).

Статтею 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та частини другої загальних положень Статуту АТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, визначено, що усі права та обов`язки державного підприємства «Південно-західна залізниця» (наразі Регіональна філія «Південно-західна залізниця» АТ «Укрзалізниця») з 01.12.2015 перейшли до правонаступника АТ «Укрзалізниця».

Отже, правонаступником всіх прав та обов`язків Державного підприємства «Південно-західна залізниця» є АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця».

Згідно з положеннями про Регіональну філію «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця», Регіональна філія «Південно-західна залізниця» є відокремленим підрозділом юридичної особи АТ «Укрзалізниця», до складу якої входить також виробничий підрозділ Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень.

Пунктом 1.6. Положення про виробничий підрозділ Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень Регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» передбачено, що підрозділ є виробничим структурним підрозділом регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця».

Згідно із п. 2.1. Положення про виробничий підрозділ Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень Регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця», основними завданнями підрозділу є створення нових і утримання раніше створених снігозахисних, вітрозахисних, огороджувальних і зелених насаджень у смузі відведення Регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця».

Підрозділ, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює такі функції: виконання вимог по охороні навколишнього природного середовища; виконання заходів по збереженню захисних функцій лісонасаджень (п. 3.10. та п. 3.26. вказаного Положення).

До складу Бахмацької дистанції захисних лісонасаджень входять 10 виробничих дільниць.

Відповідно до посадової інструкції (реєстраційний № ПЧЛ-5-ПІ-015) начальника дільниці, затвердженої начальником виробничого підрозділу Бахмацької дистанції захисних лісонасаджень Регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 08.12.2022, начальник, зокрема, організовує і контролює виконання лісокультурних, гідро-, лісомеліоративних та інших лісогосподарських робіт, профілактичних протипожежних заходів, заходів з охорони лісів від самовільних порубок, робіт із захисту лісів від шкідників та хвороб, лісонасінневої справи, побічних лісових користувань, відведення лісосік та відпуск деревини (п. 5.4.); не рідше 1 разу на тиждень проводить огляди захисних лісонасаджень на предмет самовільних порубів з наданням щомісячного звіту до техвідділу (п. 5.33.); координує роботу майстрів лісу та майстерських дільниць в цілому (п. 5.8); виявляє та своєчасно складає разом з підлеглими йому працівниками (майстрами лісу, лісниками, лісорубами) акт про лісопорушення і своєчасно подає їх керівництву підприємства (п. 5.19); оформляє і слідкує за правильним складанням актів про лісопорушення і лісові пожежі в захисних лісонасадженнях (п 5.20).

02.01.2023 о 13 год. 20 хв. начальником виробничої (Менської) дільниці Шиль М.А. за участю бригадира Лебідь А.В. складено Акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства ВП Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень ДТГО «Південно-Західна залізниця» Державна адміністрація залізничного транспорту України, згідно з яким у Бахмацькій дистанції захисних лісонасаджень Менська виробнича дільниця, перегон Низківка - Сновськ 90ГК 6 - лівої сторони колії, квартал - 9, виділ - 253 було виявлено самовільну рубку 4 дерев різної породи (сосна - 2 штуки (пні в діаметрі 50 см та 20 см), дуб - 1 штука (пень в діаметрі 36 см), береза - 1 штука (пень в діаметрі 22 см)).

Про вказане порушення Лебідь А.В. було повідомлено органи поліції і слідчим Корюківського РВП ГУНП в Чернігівській області о 15:00 складено протокол огляду місця події від 02.01.2023.

02.01.2023 за вказаним повідомленням, Корюківським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області відкрито кримінальне провадження № 0000005 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першої ст. 246 КК України.

04.01.2023 начальник Бахмацької дистанції захисних лісонасаджень О.П. Кравченко та інженер з охорони та захисту лісу О.М. Онищенко звернулись до Сновського ВП ГУНП в Чернігівській Виробничим підрозділом «Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень» з заявою про злочин № ПЧЛ-5-1/6, долучивши докази порубки дерев та розрахунок розміру шкоди, заподіяної захисним лісонасадженням Бахмацької дистанції захисних лісонасаджень самовільною рубкою дерев на суму 27 274,50 грн., здійснений згідно з затвердженими тарифами, таксами постановою Кабінету Міністрів України № 655 від 23.07.2008.

27.01.2023 Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області на запит слідчого СВ Корюківського РВП ГУНП в Чернігівській області від 19.01.2023 № 757/124/44-2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу» № 665 від 23.07.2008 було проведено розрахунок розміру шкоди, заподіяної незаконною рубкою дерев різних порід, яка становить 27 274,50 грн.

12.03.2023 прокурор листом № 51-77-1058вих-24 звернувся до Державної екологічної інспекції у Чернігівській області та листом вих. № 51-77-1060вих-24 звернувся до Сновської міської ради, в яких повідомив про шкоду, завдану державні внаслідок самовільної рубки дерев у розмірі 27 247,50 грн. та, що вказана шкода не відшкодована, що спричиняє порушення інтересів держави.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор зазначив, що, відповідач є постійним лісокористувачем, в тому числі, земельної ділянки, на якій відбулась незаконна вирубка, тому саме він зобов`язаний здійснювати державну лісову охорону, проте, оскільки відповідач допустив незаконну порубку лісу на підвідомчій йому території, то саме він має відшкодувати збитки, заподіяні порушенням лісового та природоохоронного законодавства.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, з підстав, які детально викладені вище.

Щодо наявності у заступника керівника Корюківської окружної прокуратури законних повноважень звертатися з цим позовом до суду в інтересах держави та визначення позивачами саме Державної екологічної інспекції у Чернігівській області та Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»:

- представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);

- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3).

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до ст. 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема, організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства.

Згідно з п. 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 № 275 (далі Положення), Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Державна екологічна інспекція у Чернігівській області, відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію у Чернігівській області, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 02.02.2021 № 56 (від 01.03.2023 № 45) (далі - Положення), в межах своїх повноважень забезпечує реалізацію державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів.

Відповідно до п. 5 частини другої розділу II Положення, Держекоінспекція здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, вимог законодавства про охорону, захист, використання та відтворення лісів.

Частинами 9 та 10 розділу II Положення передбачено, що Держекоінспекція розраховує розмір збитків, шкоди, заподіяних державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства, виступає позивачем та відповідачем у судах, тощо.

Таким чином, саме на Державну екологічну інспекцію у Чернігівській області як орган виконавчої влади покладено повноваження здійснювати відповідні контрольні функції щодо охорони та використання природних ресурсів, які перебувають і є об`єктами права власності Українського народу, а відтак вказана особа є органом, уповноваженим у спірних правовідносинах на захист інтересів держави

У свою чергу, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами (ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (ст. 142 Конституції України).

Територіальним громадам міст, селищ, сіл належить право комунальної власності, зокрема, на землю та природні ресурси (ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до делегованих повноважень виконавчого органу місцевого самоврядування у галузі охорони навколишнього природного середовища належить здійснення контролю за додержанням природоохоронного законодавства, використанням і охороною природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку (ст. 145 Конституції України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що самовільна порубка дерев мала місце у лісосмузі поблизу залізничного перегону «Мена-Сновськ (с. В. Щимель)» Сновської обєднаної територіальної громади, що розташована на території Сновської міської ради Чернігівської області.

Таким чином, шкода, завдана унаслідок незаконної порубки дерев в адміністративних межах Сновської міської ради, підлягає стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища Сновської міської ради на розподільчий казначейський рахунок за кодом класифікації доходів бюджету.

Отже, Сновська міська рада також є уповноваженим органом на здійснення відповідних повноважень з метою захисту інтересів територіальної громади.

За таких обставин колегія суддів вважає, що прокурор правильно визначив позивачів у цій справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює захист неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2018 у справі № 910/119/19.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст.129 Конституції України).

За приписами ст. 53 ГПК України:

- у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3);

- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4).

Таким чином, прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прийнятої у зв`язку з необхідністю вирішення виключної правової проблеми, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо підстав здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором:

- прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу;

- бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;

- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;

- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо;

- Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи;

- однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності;

- таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Матеріалами справи підтверджується, що листами від 26.04.2024 № 51-77-1716вих-24 та № 51-77-1717вих-24 керівник окружної прокуратури повідомив Сновську міську раду та Державну екологічну інспекцію у Чернігівській області про представництво в суді інтересів держави шляхом пред`явлення прокурором відповідного позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (п. 38) зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону Про прокуратуру).

Позивачами підтверджено нездійснення жодних заходів, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про їх бездіяльність щодо захисту інтересів держави.

У постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі №917/665/20, 07.04.2021 у справі №913/124/20, 09.06.2021 у справі №916/1674/18 (у цих справах суди встановили, що проміжок часу між повідомленням органу, здійсненого прокурором в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та зверненням до суду з позовом є незначним) зроблено наступні висновки:

- суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, чи існував факт незвернення вказаного органу до суду при наявності для цього підстав;

- така обізнаність має бути підтверджена достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені;

- суди попередніх інстанцій при наданні висновків про недотримання прокурором розумного строку зосередилися на часовому проміжку, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав органу, та поданням позову у справі, проте не приділили достатньої уваги тому, що такий проміжок не завжди є вирішальним у питаннях дотримання прокурором приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; такий підхід є занадто формалізованим , критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально.

Виходячи з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прокурору для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі компетентного органу достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що позивачі самостійно не звернулись до суду з вказаним позовом, колегія суддів вважає, що у цій справі прокурором належним чином обґрунтовано підстави щодо представництва.

Щодо спору сторін по суті колегія суддів зазначає про таке.

Частинами 1-3 статті 1 ЛК України встановлено, що:

- ліс - тип природних комплексів (екосистема), у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище;

- ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах;

- усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Частиною 1 ст. 16 ЛК України встановлено, що право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (ч. 1 ст. 17 Лісового кодексу України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 19 ЛК України постійні лісокористувачі, серед іншого, зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку.

Статтею 63 ЛК України встановлено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

За змістом п. 5 ст. 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані, серед іншого, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Частина 1 ст. 86 ЛК України встановлює, що організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, а також в постановах від 15.02.2019 у справі, № 927/1096/16, від 23.08.2019 у справі № 917/1261/17, від 09.08.2018 у справ №909/976/17, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16.

Як встановлено вище:

- матеріалами справи підтверджується факт незаконної вирубки деревини невстановленими особами за відсутності відповідного дозволу на проведення вирубки дерев у лісосмузі поблизу залізничного перегону «Мена-Сновськ (с. В. Щимель)» Сновської обєднаної територіальної громади - Бахмацькій дистанції захисних лісонасаджень Менська виробнича дільниця, перегон Низківка - Сновськ 90ГК 6 - лівої сторони колії, квартал - 9, виділ - 253, що сталось у проміжок часу між 29.12.2022 та 02.01.2023 (день виявлення вирубки), що є порушенням лісового законодавства

- фактично земельна ділянка, на якій виявлено незаконну порубку 4 дерев, перебуває у постійному користуванні відповідача згідно з державними актами на право постійного користування землею від 07.02.2000 серії ІІ-ЧП № 000035 та від 07.02.2000 серії ІІ-ЧП № 000036.

Отже, оскільки саме на відповідача, як на постійного лісокористувача, покладено обов`язки із забезпечення охорони, відтворення та захисту лісових насаджень, то невжиття посадовими особами відповідача дій по забезпеченню збереження лісового фонду та належної охорони лісових насаджень завдало шкоду навколишньому природному середовищу.

Вказаним спростовуються твердження відповідача про відсутність підстав для стягнення шкоди саме з нього.

При цьому, наданими доказами фактично підтверджено, що відповідач як постійний лісокористувач, не дотримавшись вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів, допустив, на підпорядкованій йому території, самовільну порубку, що є порушенням вимог чинного законодавства України.

При цьому суд першої інстанції цілком вірно зауважив на тому, що протиправність поведінки відповідача, у даному випадку, полягає у невиконанні посадовими особами відповідача належним чином обов`язків щодо охорони і збереження лісового фонду, внаслідок чого навколишньому природному середовищу заподіяно шкоду.

Факт незаконної порубки дерев на підвідомчій відповідачеві території, внаслідок чого лісу завдано шкоду, підтверджено матеріалами справи та самим відповідачем не заперечується.

Разом з тим, дії відповідача щодо фіксування правоохоронним органом здійсненого невідомими особами правопорушення жодним чином не спростовують вини відповідача і не свідчать про вжиття усіх заходів належного забезпечення охорони лісу. В свою чергу, кримінальне провадження за даним фактом також не спростовує бездіяльності відповідача та незабезпечення належної охорони лісу, внаслідок чого скоєно незаконну порубку та відповідно завдано шкоду довкіллю.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 41 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлено, що економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, серед іншого, передбачають відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до положень статей 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст. 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Положеннями статті 107 ЛК України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, в розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду визначено ст. 1166 ЦК України яка встановлює, що майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі елементи: 1) неправомірність поведінки особи; неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду зокрема підстав невиконання завдавачем шкоди покладених на нього обов`язків; 2) наявність шкоди; під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; 4) вина особи, що завдала шкоду.

З огляду на наведене, предметом доказування в даній справі про стягнення шкоди є наявність усіх складових елементів правопорушення.

Як встановлено вище, відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, чим було заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України.

За наведених обставин, суд першої дійшов вірного висновку про наявність вини відповідача у незабезпеченні охорони та збереженні лісових насаджень від незаконних рубок із земель лісового фонду на підвідомчій йому території. Вказана бездіяльність призвела до завдання збитків державі, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між такою бездіяльністю та завданою матеріальною шкодою.

Щодо розміру шкоди колегія суддів зазначає про таке.

Розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі внаслідок незаконної вирубки дерев, здійснено у відповідності до постанови КМУ від 23.07.2008 № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу» (далі Постанова № 665).

Колегією суддів не приймаються до уваги посилання апелянта на те, що розмір шкоди, відповідно до Постанови № 665, за кожне дерево, вирубане або пошкоджене до ступеня припинення росту, діаметр дерев у корі біля шийки кореня, яких становить; 18, 1-22 см - 390,00 грн.; 34,1-38 см - 10 845,00 грн. та 46,1-50 см - 3 109,00 грн.

Згідно Постанови № 665 індексація такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу, проводиться починаючи з 1 січня 2009 р. за формулою Ні = Нп х І / 100, де Ні - проіндексований розмір такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу у поточному році, гривень з копійками (з округленням до двох десяткових знаків) за одну одиницю; Нп - проіндексований розмір такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу у попередньому році, гривень з копійками (з округленням до двох десяткових знаків) за одну одиницю; І - індекс споживчих цін (індекс інфляції) за попередній рік, відсотків.

З урахуванням вказаних норм та відповідно до Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу, Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області розраховано шкоду, завдану державі внаслідок самовільної порубки дерев, розмір якої становить 27 274,50 грн.

Перевіривши наданий розрахунок, суд першої інстанції цілком вірно встановив, що розрахунок шкоди, завданої державі внаслідок самовільної порубки дерев, здійснено відповідно до вимог законодавства та на підставі матеріалів кримінального провадження.

Доводи відповідача про те, що Постанова №665 не може бути застосована до особи, визнаною винною у незаконній рубці лісу, є безпідставними, оскільки необхідність застосування положень вказаної постанови до постійних лісокористувачів, які не дотримувались вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, підтверджується сталою практикою Верховного Суду, зокрема, в постанові 09.12.2019 у справі № 906/133/18, відповідачем в якій також була ПАТ «Українська залізниця».

З огляду на обставини, які викладені вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується склад цивільного правопорушення, зокрема: протиправна поведінка відповідача, яка виражається в неналежному виконанні своїх обов`язків щодо охорони та захисту лісу та об`єкту природно-заповідного фонду; розмір шкоди заподіяної навколишньому природному середовищу, обрахований відповідно до чинних Такс, затверджених Постановою № 665; безпосередній причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, оскільки шкода виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача через недотримання природоохоронного законодавства; а також вина відповідача, що полягає в протиправній бездіяльності та неперешкоджанні його посадовими особами незаконному вирубуванню лісових насаджень та порушенню природно-заповідного режиму.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача 27 274,50 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок самовільної вирубки дерев.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі № 910/5570/24, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі № 910/5570/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі № 910/5570/24 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5570/24.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді О.В. Яценко

О.М. Сибіга