УХВАЛА

05 грудня 2024 року

м. Київ

Справа № 922/4460/21 (922/5334/23)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пєскова В. Г., суддів: Білоуса В. В., Огородніка К. М.,

за участю секретаря судового засідання Багнюка І. І.,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 (вх. № 7122/2024)

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2024

у складі колегії суддів: Стойки О. В. - головуючого, Попкова Д. О., Радіонової О. О.

у справі № 922/4460/21 (922/5334/23)

за позовом Акціонерного товариства "Укрсиббанк"

до 1) ОСОБА_2 ;

2) ОСОБА_1

про визнання недійсним договору

в межах справи № 922/4460/21

про неплатоспроможність ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи

08.12.2021 Господарський суд Харківської області відкрив провадження у справі № 922/4460/21 про неплатоспроможність ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ).

27.01.2022 Господарський суд Харківської області постановив ухвалу, якою визнав грошові вимоги:

- Акціонерного товариства "Укрсиббанк" (далі - АТ "Укрсиббанк", банк) у сумі 64 749,82 грн та 4 540,00 грн витрат щодо сплати судового збору;

- ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) в сумі 208 810,95 грн та 4 540,00 грн витрат щодо сплати судового збору.

Розглянувши грошові вимоги ОСОБА_1 , суд встановив, що 20.06.2018 ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 220 000,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошей до 20.06.2020 (пункт 1 договору позики).

Повернення позики (її частини) підтверджується розпискою позикодавця. Підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики (пункти 5, 9 договору позики від 20.06.2018).

Господарський суд Харківської області встановив, що ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором позики від 20.06.2018, надав боржнику грошові кошти у розмірі 220 000,00 грн.

18.12.2019 ОСОБА_2 частково виконав договір позики та повернув позикодавцю 20 000,00 грн, що підтверджується відповідною розпискою про отримання грошей, яка додана заявником до матеріалів заяви; решту грошових коштів, а саме 200 000,00 грн боржник у передбачені умовами договору строки не повернув.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору позики щодо повернення грошових коштів кредитор нарахував на суму заборгованості 3 % річних за період з 20.06.2020 до 08.12.2021 у розмірі 8 810,95 грн.

13.03.2023 збори кредиторів боржника ухвалили рішення схвалення плану реструктуризації боргів. При цьому кредитор ОСОБА_1 (208 голосів) проголосував "за" схвалення цього плану, а кредитор АТ "Укрсиббанк" (64 голоси) - "проти", обґрунтовуючи це тим, що наданий план реструктуризації не відповідає положенням статті 124 Кодексу України з процедур банкрутства.

17.04.2023 ухвалою Господарського суду Харківської області затверджено план реструктуризації боргів ОСОБА_2 , схвалений зборами кредиторів 13.03.2023, який передбачає строк його виконання 20 місяців до 25.01.2025, а саме:

- під час виконання плану реструктуризації боргів ОСОБА_2 боржником до 25 числа поточного місяця щомісячно погашається 454,00 грн (по 227,00 грн для погашення вимог кожного із визнаних судом кредиторів) впродовж 20 (двадцяти) місяців, що становить 9 080,00 грн, які визнані ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.01.2022 і підлягають погашенню поза чергою (судовий збір);

- вимоги в сумі 9 080,00 грн, що підлягають погашенню відповідно до цього плану реструктуризації можуть бути погашені боржником достроково за рахунок власних коштів, або третіми особами, чи за рахунок коштів третіх осіб, які можуть бути залучені боржником на свій розсуд.

АТ "Укрсиббанк" оскаржило ухвалу Господарського суду Харківської області затверджено план реструктуризації боргів в апеляційному порядку, однак постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.06.2024 вказана ухвала залишена без змін.

Подання позову

У грудні 2023 року АТ "Укрсиббанк" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору позики від 20.06.2018.

На обґрунтування позову банк зазначив, що оспорюваний договір має ознаки фіктивного правочину, оскільки матеріали справи № 922/4460/21 не містять доказів того, що ОСОБА_1 з моменту настання строку повернення позики (20.06.2020) до відкриття справи про неплатоспроможність (08.12.2021) вчиняв якісь дії, спрямовані на повернення коштів; процесуальна поведінка ОСОБА_1 у цій справі не свідчить про реальність грошових зобов`язань: за участі цього кредитора розроблений план реструктуризації, що передбачає лише погашення витрат щодо сплати судового збору за подання заяви з грошовими вимогами; у ОСОБА_1 була відсутня фінансова можливість надати позику у зазначеному розмірі, а в ОСОБА_2 - фінансова можливість часткового погашення боргу у сумі 20 000,00 грн, у справі відсутні дані щодо того, на які цілі боржник спрямував ці кошти.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

24.06.2024 Господарський суд Харківської області ухвалив рішення у справі № 922/4460/21(922/5334/23) про відмову у позові.

Суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту, в даному випадку, є неналежним та не забезпечує мету правосуддя та процесуальну економію, з огляду на те, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.01.2022 у справі № 922/4460/21 визнано вимоги кредитора ОСОБА_1 , що випливають із оспорюваного договору та встановлено обставину надання позики і її неповернення боржником. Ця ухвала ні банком, ні іншою особою до апеляційного суду не оскаржувалася. Надалі суд ухвалою від 17.04.2023 затвердив план реструктуризації боргів ОСОБА_2 , яку АТ "Укрсиббанк" оскаржило до апеляційного та касаційного судів. 07.12.2023 ОСОБА_2 достроково сплатив необхідну суму грошових коштів в рахунок виконання плану реструктуризації.

Господарський суд Харківської області зазначив, що оспорення позивачем договору позики у цьому випадку зводиться до незгоди із затвердженим та вже виконаним боржником планом реструктуризації боргів та можливістю відновити свою платоспроможність, оскільки саме після невдалої спроби АТ "Укрсиббанк" оскаржити ухвалу суду про затвердження плану реструктуризації до апеляційної та касаційної інстанцій, достроковим виконання боржником плану реструктуризації та подання звіту до суду, банк прагне переглянути погоджений на зборах кредиторів план реструктуризації боргів, від якого 13.03.2023 самоусунувся.

Тож, за висновком суду, обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, він не забезпечуватиме поновлення права, яке позивач вважає порушеним, суперечить частині десятій статті 48 Кодексу України з процедур банкрутства та позбавлений процесуальної економії. АТ "Укрсиббанк" не довело реальність відновлення його суб`єктивного права, яке як він вважає, порушено відповідачами.

Окрім того, дослідивши обставини справи на підставі наданих учасниками пояснень і доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що правочин, вчинений 20.06.2018 між відповідачами має ознаки фіктивності з огляду на більшу вірогідність доказів, поданих відповідачами аніж позивачем.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

26.08.2024 постановою Східного апеляційного господарського суду зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позову; визнано недійсним договір про безвідсоткову позику в розмірі 220 000,00 грн, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Східний апеляційний господарський суд встановив, що згідно з довідкою Головного управління ДПС у Харківській області від 04.01.2024 № 171/5/20-40/2-03-09 та доданою до неї відповіддю на запит щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, інших доходів окрім заробітної плати ОСОБА_1 не має. При цьому розмір виплаченої заробітної плати за період з січня 2017 року до грудня 2019 року становить 153 017,94 грн. Тож дохід відповідача-2 за три роки до моменту укладення оспорюваного договору становить ніж він надав у позику Відповідачу-1 (220 000,00 грн). Доказів наявності іншого доходу відповідача-2 за зазначений період матеріали справи не містять, як і відсутні докази того, що відповідач-2 мав у власності нерухомість та міг отримувати дохід від її продажу або передачі в оренду.

Як зазначив суд, матеріалами справи не доводиться а ні фінансова спроможність відповідача-2 щодо надання відповідної позики на 220 000,00 грн, а ні фінансова спроможність боржника відповідача-1 на часткове погашення заборгованості в розмірі 20 000,00 грн, оскільки звільнення відповідача-1 через два місяці після працевлаштування на посаду вантажника ПАТ "Миронівський хлібопродукт" із заробітною платою у розмірі 11 000,00 грн/міс за відсутністю у його власності нерухомого майна, не дозволяло б сплатити таку суму. А ні укладення договору, а ні його виконання в частині передачі/повернення грошових коштів не підтверджується оригіналами документів, які можуть бути дослідженні судом, а посилання відповідачів на фото із позуванням відповідача-1 на фоні грошових купюр взагалі не може слугувати належним доказом таких обставин.

Також, за висновком суду, з огляду на обов`язок підвищеного стандарту доказування у вказаній категорії справ, оскільки існує ризик обопільної недобросовісної поведінки відповідачів щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості боржника за договором позики задля збільшення кількості голосів відповідача-2 на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності відповідача-1, суд погодився з доводами позивача, що відповідачем-2 не підтверджені джерела походження коштів та взагалі наявність коштів, що могли бути реально надані ним у позику відповідачу-1 за спірним договором, а матеріалами справи така можливість спростовується, як й спростовується можливість відповідача-1 на часткове повернення цих коштів, що свідчить про фіктивність спірного договору та відсутність реальності зобов`язальних відносин між його сторонами.

Інших додаткових доказів наявності між відповідачами реальних зобов`язальних правовідносин за спірним договором позики матеріали справи не містять.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2024 та залишити в силі рішення Господарського суду Харківської області від 24.06.2024 у справі № 922/4460/21 (922/5334/23).

Підставою касаційного оскарження скаржник вказує пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував:

- частину четверту статті 75 ГПК України (преюдиція) без врахування висновків щодо її застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №922/643/19, від 19.12.2019 у справі №520/11429/17, від 19.12.2019 у справі №916/1041/17, від 26.11.2019 у справі №902/201/19, від 15.10.2019 у справі №908/1090/18, від 17.12.2019 по справі №641/1793/17, від 11.12.2019 у справі №320/4938/17, від 10.10.2019 у справі №910/2164/18, від 08.07.2019 у справі №908/156/18, від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21, 24.05.2018 у справі №922/2391/16;

- статтю 20 Господарського кодексу України, статті 16, 203, 215, 234 Цивільного кодексу України без врахування висновків про неналежний спосіб захисту, який безпосередньо не призводить до поновлення прав та інтересів позивача, викладених у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98);

- статті 76, 79 ГПК України без врахування висновків щодо підвищеного стандарту доказування, викладених у постановах Верховного Суду: від 07.08.2019 у справі №922/1014/18, від 01.03.2023 у справі № 902/221/22.

ОСОБА_1 вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд та принципу остаточності рішень (res judicata), розтлумаченого у постановах Верховного Суду: від 12.09.2024 у справі № 569/10592/22, від 16.04.2024 у справі № 921/186/23 (пункт 48), від 25.06.2024 у справі № 910/7859/23 (пункти 28-30).

Скаржник вказує, що у ухвалі Господарського суду Харківської області від 27.01.2022 у справі № 922/4460/21 встановлені обставини отримання позики боржником за оспорюваним договором та її неповернення. Ця ухвала постановлена за участю позивача і ним не оскаржувалася, а обставини встановлені у цій ухвалі є такими, що не підлягають повторному доказуванню. Подання ж позову про визнання договору позики недійсним є намаганням банку встановити протилежні обставити, ніж ті, які вже були встановлені судовими рішеннями у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 .

На думку ОСОБА_1 , обраний позивачем спосіб захисту не є неналежним, він безпосередньо не призводить до поновлення його прав та інтересів, враховуючи, що позивач не був стороною угоди.

Б. Доводи, викладені у відзивах на касаційну скаргу

У відзиві АТ "Укрсиббанк" просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2024, оскільки висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними; у разі не закриття касаційного провадження просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Банк стверджує, що у касаційній скарзі не наведено жодного правового висновку, якого не було враховано апеляційним судом при прийнятті оскаржуваної постанови. А зазначені правові висновки або не спростовують висновків апеляційного суду, або не є подібними та відповідно не можуть бути застосовані. Доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин.

У письмових поясненнях ОСОБА_2 повністю підтримав доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

За змістом положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд у постановах від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, зазначив, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Отже, правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду, який обов`язковий для суду та інших суб`єктівправозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

При цьому Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18.11.2022 у справі № 905/458/21 наголосив, що при врахуванні судами висновків Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права слід виходити не з подібності спірних матеріальних правовідносин, а з подібності саме процесуальних правовідносин (процесуальних обставин (ситуацій)) у порівнюваних справах (у справі, що розглядається судом, зі справою, в якій Верховний Суд сформував відповідні висновки щодо застосування норми процесуального права), що виникли у ході розгляду справи судом та які врегульовані процесуальною нормою, щодо застосування якої Верховним Судом був зроблений відповідний висновок.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 заначив, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 75 ГПК України (постанови від 26.11.2019 у справі № 922/643/19, від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17, від 19.12.2019 у справі № 916/1041/17, від 26.11.2019 у справі № 902/201/19, від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18, від 17.12.2019 у справі № 641/1793/17, від 11.12.2019 у справі № 320/4938/17, від 10.10.2019 у справі № 910/2164/18, від 08.07.2019 у справі № 908/156/18, від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21, 24.05.2018 у справі № 922/2391/16).

Згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд та принципу остаточності рішень (res judicata), розтлумаченого у постановах Верховного Суду: від 12.09.2024 у справі № 569/10592/22, від 16.04.2024 у справі № 921/186/23 (пункт 48), від 25.06.2024 у справі № 910/7859/23 (пункти 28-30).

У справі, що розглядається, у межах справи про неплатоспроможність фізичної особи банк (визнаний судом кредитор) звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, укладеного між боржником та іншою фізичною особою. Позов зводився до того, що такий правочин є фіктивним, оскільки вчинений задля формування кредиторської заборгованості із "дружнім кредитором". Відповідач-2 проти позову заперечував, посилаючись на обставини, встановлені в ухвалі суду першої інстанції у цій справі про визнання грошових вимог відповідача-2 до боржника, заявлених на підставі оспорюваного договору позики. Як встановили суди обох інстанцій, на момент розгляду грошових вимог оспорюваний договір позики не був визнаний судом недійсним.

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника стосовно неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у перелічених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, колегія суддів виходить з такого.

У справі № 922/643/19 розглядався позов комунального підприємства до постачальника електричної енергії про зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг з розподілу електричної енергії, який мотивований неправомірним застосуванням до позивача тарифів для 2 класу напруги. Верховний Суд у цій справі вказав, що суди безпідставно не взяли до уваги посилання відповідача на обставини, встановлені у судових рішеннях у справі № 922/4198/17, в якій касаційний суд погодився із висновком судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову цього ж комунального підприємства у зв`язку зі встановленням обставин щодо відповідності постачальника електричної енергії 1 класу споживачів, а отже неправомірності застосування АТ "Харківобленерго" у рахунках за спірний період тарифів для 2 класу напруги.

У справі № 520/11429/17 фізична особа звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати державну реєстрацію, витребувати майно з чужого незаконного володіння, усунути перешкоди в користуванні та висилити відповідача з будинку. Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про необхідність врахування преюдиційних обставин, встановлених у інших справах, в яких, зокрема, було встановлено, що судовим рішенням районного суду за батьком позивача у порядку спадкування визнано право власності на спірне майно, а після смерті батька за позивачем іншим судовим рішенням визнано право на 1/4 частку спірного будинку та на 1/4 частку спірної земельної ділянки.

У справі № 916/1041/17 розглядався позов прокурора про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсним з моменту укладення договору оренди земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сільська рада не мала права розпоряджатись земельними ділянками, наданими свого часу для потреб оборони. У вказаній справі судами були враховані преюдиційні обставини належності спірних земель до земель оборони, встановлені судовими рішеннями в інших справах, надання згоди на їх вилучення спірних земель з боку Міністерства оборони України.

Верховний Суд у постанові від 26.11.2019 у справі № 902/201/19, в якій розглядався спір про стягнення вартості безпідставно набутого майна, вважав правильним висновок судів попередніх інстанцій про необхідність врахування факту, встановленим рішенням в іншій справі про визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно.

У справі № 908/1090/18 Верховний Суд залишив без змін судові рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовної вимоги про витребування з чужого незаконного володіння відповідача нерухомого майна, врахувавши, зокрема, встановлені у справі № 320/4812/15 факти вибуття спірного майна з володіння держави як власника поза його волею у зв`язку з порушенням визначених законодавством процедур реалізації державного майна (у справі розглядався позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна у зв`язку з його відчуженням із державної власності з порушенням вимог законодавства).

У справі № 641/1793/17 розглядався позов фізичної особи про стягнення з іншої фізичної особи заборгованості за договором позики. У цій справі було встановлено апеляційний суд установив, що між цими особами існували договірні відносини з поставки товарів, а наявна у справі розписка не є борговою, а є гарантією оплати за поставлений товар. Такі обставини були встановлені в іншій справі за участю тих самих сторін у спорі про визнання договору позики недійсним.

У справі № 320/4938/17 розглядався позов юридичної особи про солідарне стягнення з позичальника та двох поручителів заборгованості за кредитним договором. У зазначеній справі Верховний Суд зазначив, що оскільки наявність заборгованості за кредитним договором станом на теж саме число та в тій самій сумі, яку позивач просив стягнути з відповідачів у цій справі була встановлена судовим рішенням, а тому ці обставини мають преюдиційне значення і додатковому доказуванню не підлягають.

У справі № 910/2164/18 Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зобов`язання передати у власність природний газ на умовах та за ціною природного газу, визначених умовами договору на постачання природного газу. Відповідач, зі свого боку, подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати вказаний договір недійсним повністю з моменту його укладення. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, а згодом і суд касаційної інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову, встановив, що відповідач не надав доказів, які би підтверджували виконання ним обов`язку з поставки товару перед позивачем. При цьому суд виходив із того, що судовим рішенням в іншій справі встановлено, що природний газ, господарська операція з передання якого була оформлена актами приймання-передачі природного газу у дійсності не був переданий позивачу за первісним позовом. Відносно зустрічного позову, суд встановив, що спірний правочин міг бути не укладений, оскільки мала місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення для договору постачання природного газу.

У справі № 908/156/18 позивач заявив вимоги до відділу Державної виконавчої служби та Головного управління Державної казначейської служби України про стягнення шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю відділу Державної виконавчої служби. Вирішуючи цей спір, суди першої та апеляційної інстанцій, з якими погодився Верховний Суд, врахували встановлений в іншій справі факт незаконності дій державного виконавця як один із елементів складу правопорушення.

У справі № 904/1427/21 розглядалася вимога про визнання недійсними з моменту укладання договору купівлі-продажу з підстав того, що, на думку позивача, оспорюваний договір спрямований на незаконне заволодіння майном (коштами) позивача, адже укладений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При вирішенні цієї справи суди, серед іншого, врахували рішення суду у справі № 910/17528/15 в частині встановлених фактів поставки товару та оплати товару. Разом з тим, Верховний Суд у вказаній справі вказав, що позивач самостійно визначив єдину мету укладення оспорюваного договору, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, як незаконне заволодіння майном (коштами) позивача, що підпадає під ознаки правочину, який порушує публічний порядок, у розумінні частини першої статті 228 Цивільного кодексу України. Верховний Суд виходив з недоведеності позивачем наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статті 228 Цивільного кодексу України.

У постанові 24.05.2018 у справі № 922/2391/16 предметом касаційного перегляду були судові рішення судів попередніх інстанцій щодо розгляду грошових вимог банку як забезпеченого кредитора боржника. Верховний Суд, підтримуючи висновки апеляційного господарського суду та відхиляючи доводи касаційної скарги про невірну правову оцінку обставин відсутності будь-яких зобов`язань боржника перед ПАТ "Дельта-Банк", що витікають з кредитного договору № 07/059/06-КЛТ від 02.03.2006, укладеного між ПАТ "Кредитпромбанк" та ЗАТ "ТЦП "Восток-Маклер", факт чого встановлено рішеннями Господарського суду Харківської області в інших справах, суд касаційної інстанції виходив із відсутності тотожності обставин та різного суб`єктного складу у вказаних справах.

У справі № 569/10592/22 фізична особа звернулася до суду з позовом до іншої фізичної особи про визнання майна особистою приватною власністю, проте суди відмовили у позові, оскільки у іншій справі було встановлено, що встановлено, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу і презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу, позивач не спростувала.

У справі № 921/186/23 розглядався позов Відкритого акціонерного товариства "Тернопільський Облагропостач" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця про зобов`язання відповідача припинити користування стрілочним переводом та стягнення з відповідача доходу, одержаного від самовільного використання стрілочного переводу. Верховний Суд у цій справі врахував, що преюдиційні обставини, встановлені рішенням Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 у справі № 914/2012/16 (між тими самими сторонами) про те, що у червні 1996 року позивач набув у власність під`їзну залізничну колію загальною довжиною 750 м (разом із розташованими на ній стрілочними переводами №№ 10, 11, 36, які увійшли до складу зазначеної колії як невід`ємні її складові частини) в процесі перетворення Державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач" у ВАТ "Тернопільський Облагропостач" згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області від 28.06.1996 № 858 і цей факт, за висновком суду, мав преюдиціальне значення при вирішенні цього спору.

У справі № 910/7859/23 розглядався позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЛКОМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська енергетична біржа" про визнання недійсним та скасування рішення засідання біржового комітету та стягнення коштів. Позов мотивований тим, що дії відповідача з утримання частини гарантійного внеску як штрафу, внесеного Товариством на рахунок Біржі, та зупинення допуску до участі в аукціонах на 3 місяці є протиправними. Верховний Суд у цій справі погодився з висновком апеляційного суду про недоведеність відповідачем наявності передбачених законодавством підстав для застосування до Товариства як учасника біржових торгів санкцій за нібито допущене порушення Регламенту та Правил у виді неукладення договору купівлі-продажу за результатами біржового додаткового аукціону, оскільки встановлено постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2023 у справі № 910/7764/23 (за участю ТОВ "ВЛКОМ" і ДСП "Ліси України") преюдиціальні факти укладення та підписання між ТОВ "ВЛКОМ" і Путильським лісгоспом ДСП "Ліси України" договору купівлі-продажу від 10.02.2023 (у редакції без урахування протоколу розбіжностей, узгодженій обома сторонами) в сукупності з достовірно встановленими судом обставинами формування біржового (аукціонного) свідоцтва та виконання покупцем умов договору № 1/10-02-2023 в частині повної оплати товару переконливо свідчать як про передчасність висновку суду першої інстанції про неукладеність зазначеного договору, так і про відсутність у діях позивача порушень, визначених відповідачем в оспорюваному рішенні, та зумовлену цим відсутність підстав для утримання Біржою частини гарантійного внеску у виді штрафу.

Тож, проаналізувавши вказані вище справи та справу, що переглядається, колегія суддів дійшла висновку про відмінність процесуальних обставин (ситуації) у порівнюваних справах (у справі, що розглядається судом, зі справами, в яких Верховний Суд сформував відповідні висновки щодо застосування норми процесуального права.

Скаржник також стверджує про не врахування судом апеляційної інстанції висновків щодо підвищеного стандарту доказування, викладених у постановах Верховного Суду: від 07.08.2019 у справі №922/1014/18, від 01.03.2023 у справі № 902/221/22, однак такі висновки сформовані Верховним Судом у справах, в яких переглядалися у касаційному порядку судові рішення першої та апеляційної інстанцій стосовно розгляду грошових вимог кредиторів до боржника. Натомість предметом касаційного оскарження у справі, що розглядається, є судове рішення за результатами розгляду позову одного із кредиторів боржника про визнання недійсним правочину, укладеного боржником з іншим кредитором. Зазначене свідчить про неподібність правовідносин.

Скаржник наполягає також на тому, що суд апеляційної інстанції застосував статтю 20 Господарського кодексу України, статті 16, 203, 215, 234 Цивільного кодексу України без врахування висновків про неналежний спосіб захисту, який безпосередньо не призводить до поновлення прав та інтересів позивача, викладених у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

У справі № 918/150/19 розглядався спір за позовом товариства з обмеженою відповідальністю до житлово-комунального підприємства про визнання рішення протиправним. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач повідомив позивача про розірвання в односторонньому порядку підрядного договору на технічне обслуговування та ремонт ліфтів, укладеного між сторонами за відсутності, на думку позивача, відповідних правових підстав для такої дії. Верховний Суд залишив судові рішення про відмову у позові, оскільки зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки в разі його задоволення не призведе до поновлення прав позивача.

У справі № 922/1500/18 вирішував спір за первісним позовом про розірвання договору про постачання електричної енергії, зобов`язання укласти договір, за зустрічним позовом - визнання недійсним рішення установчих зборів ОСББ, скасування державної реєстрації ОСББ. Підставою для відмови у первісному позові стало те, що обраний стороною предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав.

У справі № 910/15262/18 спір виник з приводу укладення між відповідачами договору управління, внаслідок чого відповідач-2 примушував позивача перестати виконувати свої зобов`язання за чинним договором суборенди та спонукав до укладення нового договору оренди за ставками та умовами нового орендодавця та перешкоджав позивачу вільно користуватися орендованими приміщеннями. Верховний Суд погодився з висновком обох судових інстанцій, що позовні вимоги про визнання недійсним договору задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не було доведено порушення його прав, за захистом яких було пред`явлено позов у цій справі.

Верховний Суд у справі № 910/6091/19 погодився з висновком обох судових інстанцій, що позовні вимоги про визнання недійсною додаткової угоди до договору управління майном (активами) задоволенню не підлягають, оскільки Підприємством не було доведено порушення його прав, щодо захисту яких було пред`явлено позов у цій справі.

Спір у справі № 905/1227/17 стосувався визнання недійсним на майбутнє договору оренди, предметом якого є нежитлові вбудовані приміщення на другому поверсі будівлі учбових майстерень для розміщення виробництва індикаторів температури для газових плит. Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі сформувала висновок про те, що відповідно до положень цивільного та господарського законодавства розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторін права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (позов фізичної особи про скасування рішення загальних зборів ОСББ) зроблено висновок про те, що "недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правової категорії, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

У справі № 338/180/17 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача безпідставно перераховані кошти, оскільки будь-які договірні відносини між позивачем і відповідачем відсутні. У цій справі відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом і просив, зокрема, визнати укладеним між сторонами договір підряду та стягнути з позивача за первісним позовом 51 000 грн боргу за поставлені будівельні матеріали. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 зазначила, що вимога позивача у цій справі про зобов`язання надати акт приймання-передачі електроенергії не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не приводить до поновлення порушеного права позивача.

Спір у справі № 569/17272/15-ц виник у зв`язку зі стверджуваним порушенням авторських прав позивачів: особистих немайнових і майнових прав інтелектуальної власності.

У справі № 48/340 розглядався позов прокурора про визнання права власності, визнання недійсним договору та повернення майна. Спір виник у зв`язку з тим, що, на думку прокурора, державне майно незаконно було передане Укрпрофоздоровниці, а від Укрпрофоздоровниці - ВГБФ "Батьківська турбота". Тобто позивач вважає порушеним право власності держави, і таке порушення пов`язане з позбавленням володіння через ланцюг передач майна, а інтерес позивача полягає в поверненні державі майна з чужого незаконного (на думку позивача) володіння. Належним способом захисту такого права й інтересу є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, і така вимога позивачем була пред`явлена. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, унормованого положеннями законодавства, яке визначає підстави та правові наслідки недійсності правочину. Норми щодо реституції не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У справі № 923/876/16 Великою Палатою Верховного Суду у корпоративному спорі вирішувалося питання щодо способів захисту прав корпоративних прав учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю.

У постанові від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 Велика Палата Верховного Суду вирішувала виключну правову проблему про застосування частини четвертої статті 73 Закону України "Про Національний банк України" щодо переважного й безумовного права Національного банку України задовольняти будь-яку основану на здійсненому рефінансуванні банку вимогу, оформлену у встановленому законом порядку, за якою настав строк погашення та застосування приписів статей 51 і 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо порядку звернення Національного банку України як заставодержателем стягнення на заставлене майно".

У справі № 916/1415/19 Великою Палатою Верховного Суду питання щодо ефективності способу захисту порушеного права позивача у вигляді визнання судом припиненими з 22.08.2016 договорів іпотеки, укладених ПАТ "Банк "Петрокоммерц-Україна" з ТОВ "Свікон", ТОВ "АЗС-Нива-1" та ПП "Косвас" у 2013 році. При цьому позивач не був стороною спірних договорів іпотеки, а в такий спосіб бажав захистити своє право іпотекодержателя за договорами іпотеки, укладеними з ТОВ "Люнакс" у 2017 році. Підставою позову позивач зазначив, що право власності на іпотечне майно зареєстроване за ТОВ "Запоріжжя інвест", яке придбало його за договорами купівлі-продажу в ТОВ "ФК «Централ капітал", яке у свою чергу звернуло стягнення на це майно на підставі припинених спірних договорів іпотеки.

У справі № 910/2861/18 розглядався позов Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" про зобов`язання виконати окремі пункти інвестиційного договору та визнання за Університетом права власності на гуртожиток, а також зустрічний позов про розірвання інвестиційного договору з підстав істотного порушення його умов. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що вимога Університету про визнання за ним права власності на спірне майно є неефективним способом захисту, бо Університет є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, а тому може заявити саме віндикаційний позов. Щодо вимоги позивача зобов`язати виконати умови договору шляхом оформлення акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту Велика Палата Верховного Суду зазначає, що така позовна вимога не є належним способом захисту, оскільки її задоволення за обставин державної реєстрації за відповідачем права власності на споруджені об`єкти нерухомості не призведе до поновлення майнових прав позивача.

З урахуванням наведеного, підставами для відмови у позовах у перелічених справах були: неналежність/неефективність обраного способу захисту порушеного права, або ж відсутність порушеного права, чого у справі № 922/4460/21 (922/5334/23) встановлено не було.

Так, необхідно враховувати, що провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Розгляд та захист порушених прав у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство (неплатоспроможність), яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність).

Кредитор боржника наділений правом оспорювати правочини боржника, оскільки заявлення грошових вимог на підставі оспорюваних правочинів і визнання їх матиме наслідком збільшення розміру кредиторських вимог до боржника та, відповідно, може вплинути на їх пропорційний розподіл.

Наведене свідчить про неподібність вказаних у касаційній скарзі справ зі справою, що розглядається.

Отже, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі у своїй сукупності, зважаючи на зміст фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, та правове регулювання спірних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду, та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Ураховуючи наведене у цій ухвалі, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не підтвердилися, а тому відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення з підстави, визначеної самим скаржником (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України).

Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

У Х В А Л И В:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2024 у справі № 922/4460/21 (922/5334/23).

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Пєсков

Судді В. Білоус

К. Огороднік