ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 р. м. Ужгород Справа № 907/811/24

Суддя Господарського суду Закарпатської області Мірошниченко Д.Є., розглянувши матеріали

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна", м. Київ

до відповідача фізичної особи-підприємця Войтовича Івана Федоровича, с. Білки Іршавського району Закарпатської області

про стягнення 11 620,60 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до фізичної особи-підприємця Войтовича Івана Федоровича про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 11 620,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що страхувальнику позивача було завдано майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась через порушення правил дорожнього руху водієм транспортного засобу, власником якого є відповідач. Позивач вказує на те, що здійснив виплату страхового відшкодування на користь страхувальника (потерпілої особи) у загальному розмірі 82 765,18 грн. Оскільки частина виплаченого позивачем страхового відшкодування на суму 71 144,58 грн була відшкодована в порядку суброгації страховиком відповідача, позивач стверджує, що особисто відповідач зобов`язаний в порядку статті 1194 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, залишок якої складає 11 620,60 грн.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/811/24 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д.Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2024.

До позовної заяви позивачем додано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, яке обґрунтовано тим, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатним осіб.

Відповідно до частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з частиною 3 статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 12 ГПК України малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 2 статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною 3 статті 247 ГПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, виходячи з того, що справа № 907/811/24 за ціною позову (до ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) відноситься до малозначних справ, а обсяг та характер доказів у справі не потребують розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін, така підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 30.09.2024 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом семи днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

Згідно з частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Зазначена ухвала суду від 30.09.2024 про відкриття провадження у справі надіслана позивачу в його електронний кабінет, та, як вбачається з довідки про доставку електронного листа, ухвалу доставлено 30.09.2024.

Ухвала суду від 30.09.2024 про відкриття провадження у справі була надіслана відповідачу на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки суду про відправлення на зворотному боці ухвали та наявним у матеріалах справи списком розсилки поштової кореспонденції від 30.10.2024.

Зазначена ухвала суду від 30.09.2024 отримана відповідачем особисто 10.10.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 852.

24.10.2024 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві відповідач повністю заперечує щодо позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами розміру завданих збитків власнику КТЗ у відповідності до вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінка колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Фонду Державного майна України за № 142/5/2092 від 24.11.2003. За переконанням відповідача в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують обсяг та характер ушкодження автомобіля за подією дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 19.09.2022.

10.12.2024 до суду від представника відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів.

У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивач, звертаючись до суду, просив стягнути з відповідача 11 620,60 грн у вигляді відшкодування страхової виплати здійсненої потерпілій особі Товариству з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" щодо застрахованого транспортного засобу "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 за наслідками дорожньо-транспортної пригоди (надалі ДТП), що сталася з вини працівника фізичної особи-підприємця Войтовича Івана Федоровича. Судом, на підставі долучених до справи доказів встановлені наступні обставини.

Вбачається, що 19.09.2022 на контрольно-пропускному пункті "Тиса" (термінал) в м. Чоп Закарпатської області сталася ДТП за участю транспортного засобу марки "Volvo FH" д.н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом марки "Kogel" д.н.з. НОМЕР_3 , яким керував водій ОСОБА_1 , котрий під час руху заднім ходом не звернувся за допомогою до інших осіб, не переконався в безпечності руху, у результаті чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом "Schmitz" д.н.з. НОМЕР_4 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Наведені події підтверджуються постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.10.2022 у справі № 308/13335/22.

Цією ж постановою водія ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), та накладено на нього штраф в розмірі 850,00 грн.

Згідно з частиною 6 статті 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Позивачем до позову долучено копії протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 044147 від 19.09.2022, схеми місця ДТП від 19.09.2022, а також посвідчення водія ОСОБА_1 , та свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів з д.н.з. НОМЕР_2 , з д.н.з. НОМЕР_3 , власником яких зазначено ОСОБА_2 .

Також до справи долучено копію договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 170394 від 05.10.2021 з додатковою угодою № 1 від 05.10.2021 та додатком № 1 до цього договору.

Судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" 21.09.2022 було подано до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" заяву про виплату страхового відшкодування на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 170394 від 05.10.2021 щодо транспортного засобу "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 .

Також позивач надав до суду копію рахунку на оплату № С від 23.09.2022, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" як постачальником самому ж Товариству з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" як покупцю на суму 102 813,00 грн, в якому останнім визначено перелік та вартість запчастин, а також перелік та вартість робіт для здійснення ремонту транспортного засобу "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 .

Відповідно до страхового акта б/д № 21888/1, що складений стосовно події 19.09.2022, що сталася з автомобілем "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 , вбачається, що Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" сформувало висновки, що розмір страхового відшкодування становить 82 765,18 грн (102 813,00 грн 20 047,82 грн /франшиза/).

Відповідно до наданого позивачем акта виконаних робіт № С від 23.09.2022 вартість виконаних Товариством з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" робіт із встановленими запчастинами для здійснення ремонту транспортного засобу "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 складає 102 813,00 грн (з ПДВ).

Згідно з платіжною інструкцією від 29.09.2022 № 00083128 позивач переказав Товариству з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" 82 765,18 грн. У призначенні платежу зазначено, що вказаний переказ здійснено як страхове відшкодування за ремонт автомобіля "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 згідно з рахунком № 23957 від 23.09.2022 з ПДВ, договір АМ 170394 від 05.10.2021.

Позивач зазначає, що під час дослідження страхового випадку, стало відомо, що на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "Vo1vo" д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР6323461 в Акціонерному товаристві "Страхова компанія "Країна".

Також вказує, що Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" звернулося до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" з вимогою в порядку суброгації № 27599/21888/1 від 07.03.2023, на підставі якої останнє здійснило виплату у розмірі 71 144,58 грн, що підтверджується доданою позивачем до позову довідкою про зарахування 09.06.2023 цієї суми, за підписом заступника головного бухгалтера Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна".

Листом № 4121 від 13.08.2024 Акціонерне товариство "Страхова компанія "Країна" повідомило, що виплата страхового відшкодування була здійснена з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

За доводами позивача, сума сплаченої страхової виплати є недостатньою для повного відшкодування шкоди, оскільки не забезпечує повного відшкодування завданої шкоди, у зв`язку з чим саме відповідач в силу статті 1172 ЦК зобов`язаний сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що становить 11 620,60 грн.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Як визначено статтею 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 Господарського кодексу України (далі ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу.

Спірні правовідносини є деліктним зобов`язанням, стосуються відшкодування роботодавцем шкоди, завданої його працівником під час виконання ним трудових обов`язків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В силу статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 993 ЦК України до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статті 1187, 1188 ЦК України належать до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу зазначену в законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку.

У спорах, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладений Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на страховика (винної особи), у межах встановлених даним Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відтак, враховуючи положення Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 1194 ЦК України, обов`язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лежить на страховикові цієї особи у межах встановлених лімітів, з урахуванням франшизи та у межах шкоди, яка покривається страховиком згідно із законом та договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, а у решті на особі, яка завдала цю шкоду, і яка не покрита її страховиком.

Враховуючи вказане вище, різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, який відшкодовує страховик згідно з Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Отже, страховик відповідальності винної в ДТП особи, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, та франшизи за полісом обов`язкового страхування, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, як вказано вище, на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків (аналогічну позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 910/3650/16, постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17).

Акціонерне товариство "Страхова компанія "Країна", як страховик транспортного засобу винної особи, сплатило суму страхового відшкодування в розмірі 71 144,58 грн.

Позивач, як особа, що здійснює страхову діяльність згідно ліцензії та відповідно до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 170394 від 05.10.2021 є страховиком відповідно до Законів України "Про страхування" та "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", звернулася з позовом про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди (82 765,18 грн, що є сумою виплати за страховим актом) і страховою виплатою (71 144,58 грн).

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Тому, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Правовий зв`язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру - постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Надані до суду і досліджені судом матеріали позову підтверджують факт того, що автомобіль, яким кермувала особа, що відповідно до постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.10.2022 у справі № 308/13335/22 є винною в ДТП 19.09.2022, перебував у власності відповідача на момент ДТП, як вже зазначалось вище.

При цьому суд враховує наявну у матеріалах справи копію пояснень водія ОСОБА_1 , наданих співробітнику відділу обслуговування простих збитків Департаменту обслуговування збитків Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна", за змістом яких ОСОБА_1 зазначає, що ДТП відбулась 19.09.2022 саме під час виконання ним трудових обов`язків на посаді водія фізичної особи-підприємця Войтовича Івана Федоровича

Судом враховується, що відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Водночас сам відповідач не спростовує вказану обставину власними доказами, які можуть бути у його розпорядженні (приміром перебування такого працівника станом на день ДТП у відпустці, на лікарняному, у відрядженні). При цьому останнім не заперечено факт перебування транспортного засобу марки "Volvo FH", д.н.з. НОМЕР_2 в його власності, а також факт наявності між відповідачем і особою, винною у скоєнні ДТП, трудових відносин станом на 19.09.2022 та співставлення цих подій в контексті визначеного статтею 79 ГПК України інституту вірогідності доказів.

Відтак, за переконанням суду слід прийняти як ймовірну обставину про те, що водій здійснював саме трудові обов`язки, адже в його розпорядженні перебував автомобіль роботодавця. В іншому ж випадку водій мав би подати до суду пояснення на яких підставах йому надано у розпорядження автомобіль у позаробочий час. При цьому роботодавець також має бути обізнаний про такі підстави, однак, відповідач не надав до суду доказів, які б з більшою ймовірністю вказували на необхідність виключення обов`язку роботодавця відшкодовувати шкоду, завдану його працівником іншій особі, оскільки той міг потрапити в ДТП 19.09.2022 не під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, що б не відповідало положенням частини 1 статті 1172 ЦК України.

Розглядаючи надані до суду позивачем матеріали, що мають на меті довести факт заподіяння винною особою збитків, суд вважає за необхідне зазначити, що відшкодування збитків є одним із заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень статті 22 ЦК України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

Збитками відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Судом у цьому рішенні вже з`ясовано про факт заподіяння збитків внаслідок ДТП, наявність протиправної поведінки і вину за правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, що підтверджено встановлено постановою суду.

Водночас, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням збитків, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Судом враховується, що сам факт виплати позивачем як страховиком страхового відшкодування, а відтак перехід до нього від страхувальника відповідних прав у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, в межах понесених ним витрат на виплату страхового відшкодування, як і сам факт виплати страховиком цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу марки "Volvo FH", д.н.з. НОМЕР_2 суми страхового відшкодування (без врахування фізичного зносу та франшизи), не спростовує (не виключає) обов`язку позивача у цій справі довести як факт спричинення збитків, так і обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і, відповідно розмір такого відшкодування.

Отже, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється поза межами конкретного випадку, і, відповідно, поза межами юридично значимого зв`язку.

Відтак, суд зазначає, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків та їх розмір.

Перевіряючи обсяг пошкоджень автомобіля "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 , що сталися внаслідок ДТП 19.09.2022, суд в першу чергу досліджує документи, що можуть підтвердити та зафіксувати таку інформацію. З наявних у матеріалах справи доказів лише схема ДТП до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 044147 від 19.09.2022 підпадає під критерії такого документу.

У даній схемі зазначено пошкодження транспортного засобу марки "Volvo FH" д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок ДТП, а саме капоту, та пошкодження транспортного засобу марки "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 а саме фіксатора тенту.

Факт підтвердження зазначених вище пошкоджень на транспортних засобах було скріплено підписами учасників ДТП водієм автомобіля марки "Volvo" д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 , водієм автомобіля марки "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 у схемі ДТП, де останній претензій та зауважень до правильності написання зазначених пошкоджень не мав.

Враховуючи встановленні обставини, суд припускає, що працівником поліції помилково зазначено вказані вище пошкодження у схемі, а саме у графі перелік видимих пошкоджень вказавши пошкодження, які в дійсності мали пошкодження на транспортному засобі марки "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 саме капоту, а автомобіль марки "Volvo" д.н.з. НОМЕР_2 мав пошкодження фіксатора тенту.

При цьому позивачем не надано, а у матеріалах справи відсутній акт огляду транспортного засобу, який би містив перелік пошкоджених деталей з відмітками про те, чи підлягає вказана деталь заміні, ремонту чи фарбуванню, а також вартості фарбування чи ремонту таких деталей автомобіля з вказівкою на те, що зафіксовані пошкодження мають відношення до події, що сталася 19.09.2022 (тобто вони (пошкодження) є наслідком аварійної ситуації, а не виникли раніше подій, які пов`язані з ушкодженнями з вини водія автомобіля "Volvo" д.н.з. НОМЕР_2 ).

Також у справі не міститься документу з калькуляцією відновлювального ремонту описаних пошкоджень, навіть якщо припустити те, що всі наведені Товариством з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" в рахунку № С від 23.09.2022 деталі потребували заміни (або ж ремонту), а також те, що пошкодження таких деталей виникло внаслідок ДТП 19.09.2022.

Разом з тим, в силу частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Перевіряючи документи надані позивачем до суду, суд дійшов до висновку, що наданих документів не є достатньо для того, щоб точно у рішенні встановити характер пошкоджень, які пов`язані з наслідками ДТП. Жоден наданий у справу документ не вказує прямо на те, яких пошкоджень зазнав транспортний засіб "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 внаслідок ДТП, що відбулось 19.09.2022, а з переліку деталей, що підлягають заміні (ремонту або ж фарбуванню) відповідно до схеми ДТП до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 044147 від 19.09.2022 суд може лише припускати, що під час аварійної ситуації значною мірою постраждав капот автомобіля, враховуючи назви деталей, що включені до відповідного переліку у цій схемі.

Суд наголошує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

За положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

На основі наведеного вище, суд приходить до того, що позивачем у позовній заяві не доведено причинно-наслідкового зв`язку між пошкодженнями, що зазнав автомобіль постраждалої особи та усім об`ємом робіт, що проводилися самою ж постраждалою особою (Товариством з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс"), оскільки надані до справи документи не співвідносяться достатньою мірою для формування висновків про те, що всі відновлювальні процедури були необхідними саме з огляду на аварійну подію 19.09.2022. Тому суд і позбавлений можливості констатувати розмір збитків, яких було завдано застрахованому автомобілю "MAN" д.н.з. НОМЕР_1 .

Також суд відзначає, що належним доказом для підтвердження розміру збитків може бути висновок про оцінку збитків власнику КТЗ, оформлений у відповідності до вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (далі Методика), затвердженої наказом Фонду Державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003, в редакції від 31.05.2022, чинній на момент ДТП.

Пунктом 1.3 згаданої Методики визначено, що її вимоги є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ (колісний транспортний засіб) у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

У підпункті "е" пункту 1.4 Методики зазначено, що вона застосовується з визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ.

У пункті 1.6 Методики наведено розшифрування понять, що застосовуються. Вказано, що відновлювальний ремонт (або ремонт) відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Зазначено, що аварійне пошкодження це будь-які пошкодження, крім експлуатаційних, особливістю яких є механізм їх утворення внаслідок контактування зі сторонніми об`єктами, у тому числі вибоїнами чи просіданнями дорожнього покриття на проїжджій частині, що призвело до деформації чи руйнування і відповідно до необхідності ремонту чи заміни складника, або контактування з агресивним середовищем, що призвело до необхідності ремонту (заміни) складника. Події, що призвели до аварійних пошкоджень, як правило, потребують інформування про них відповідних державних органів згідно із законодавством.

Розділ IV Методики містить вимоги до оцінки КТЗ та викладення її результатів. У пункті 4.4 зазначено, що у звіті (акті) або висновку експерта про оцінку КТЗ зазначається, зокрема, така інформація: питання (завдання), що поставлені перед оцінювачем (експертом) (мета оцінки) (пункт г); відомості про виявлені під час огляду дефекти, пошкодження, а також обґрунтування засобів і обсягу відновлювальних робіт з їх усунення чи інших способів урахування дефектів (пункт н).

Розділ VIII Методики містить положення щодо визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ. В пункті 8.1 йдеться про те, що для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. У пункті 8.5 вказано, що калькуляція вартості відновлювального ремонту складається за результатами технічного огляду КТЗ, наведено формули визначення вартості відновлювального ремонту, тощо.

Статтею 77 ГПК України "допустимість доказів" встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд констатує, що наданий до справи акт виконаних Товариством з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" робіт № С від 23.09.2022 не відповідає наведеним вимогам Методики, а отже не можна стверджувати, що відповідне діагностування ушкоджень було проведено згідно з Методикою, відсутні експертні висновки щодо ушкодженого транспортного засобу, які б пов`язувались з подією 19.09.2022, а тому долучені до позову докази не можуть в повній мірі підтверджувати обсяг збитків чи вартість відновлювальних робіт, що сталися внаслідок ДТП, винним у якій є водій автомобіля, що був у власності відповідача на той момент.

Відсутність хоча б одного з елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення. Відтак, оскільки судом не було встановлено, а позивачем не було доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями винної особи щодо ушкодження автомобіля постраждалої особи та розміром збитків, вартістю відновлювального ремонту, то суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Враховуючи наведене вище, а також те, що положеннями пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303-А. пункт 29).

З огляду на викладене вище, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі статті 129 ГПК України покладаються судом на позивача у справі.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі статтею 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 16.12.2024.

Суддя Д. Є. Мірошниченко