ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/15707/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ємця А. А. - головуючого, Жайворонок Т. Є., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Рєзнік А. В.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явився,

відповідача - Алексєєв А. А.,

третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Техімпекс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Софт Маркет Солюшн»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2024 (суддя Нечай О. В.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 (колегія суддів: Козир Т. П. - головуючий, Агрикова О. В., Мальченко А. О.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Техімпекс»

до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»

про визнання додаткової угоди до договору недійсною

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «Софт Маркет Солюшн»

до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»

про визнання додаткової угоди до договору недійсною,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Техімпекс» (далі - ТОВ «НВК «Техімпекс», поизвач) звернулося до суду з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (далі - Підприємство) про визнання недійсною додаткової угоди від 21.10.2016 № 1 (далі - Додаткова угода № 1) до договору комісії від 26.09.2016 № 3/74-1Д (далі - Договір комісії), укладеної між ТОВ «НВК «Техімпекс» та Підприємством.

1.2 Позовні вимоги мотивовані тим, що укладена Додаткова угода № 1 не містить умов, що відповідають змісту поруки комісіонера (делькредере), а містить ознаки кредитного договору, а саме надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, що є різновидом фінансової послуги, яку відповідач надав не будучи фінансовою установою (за відсутності відповідної ліцензії), а тому, на думку позивача, наявні підстави для визнання її недійсною на підставі частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

1.3 Товариство з обмеженою відповідальністю «Софт Маркет Солюшн» (далі - ТОВ «Софт Маркет Солюшн»; третя особа) звернулося з позовними вимогами третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до Підприємства про визнання недійсною Додаткової угоди № 1.

1.4 Позовна заява третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору мотивована тим, що й позовна заява позивача, а також, обґрунтовуючи наявність порушення своїх прав і законних інтересів як єдиного учасника позивача, третя особа вказує на укладення оспорюваної угоди генеральним директором позивача із перевищенням своїх повноважень, без отримання дозволу учасників ТОВ «НВК «Техімпекс».

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1 Господарський суд міста Києва рішенням від 29.05.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024, у позові ТОВ «НВК «Техімпекс» та у позові ТОВ «Софт Маркет Солюшн» відмовив.

2.2 Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, виходив з того, що викладений у Додатковій угоді № 1 правочин за своєю правовою природою є кредитним договором, а у відповідача як кредитодавця у розумінні положень статті 1054 ЦК України відсутній дозвіл (ліцензія) на провадження такого виду господарської діяльності, а тому суд виснував про наявність правових підстав для визнання цього правочину недійсним відповідно до приписів статей 215, 227 ЦК України з огляду на порушення вимог статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» при його вчиненні. Водночас, враховуючи що позивач був обізнаний про наявність свого порушеного права, однак звернувся до суду з відповідним позовом після спливу позовної давності та без наведення поважних причин її пропуску, суд визнав обґрунтованою заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

2.3 У контексті позовної заяви третьої особи судові рішення мотивовані тим, що укладення директором ТОВ «НВК «Техімпекс» оспорюваної угоди без попереднього погодження загальними зборами цього товариства може порушувати права та інтереси цього товариства, а не корпоративні права його учасника (учасників), а відсутність порушення оспорюваною угодою прав та інтересів ТОВ «Софт Маркет Солюшн» є самостійною підставою для відмови у позові.

3. Короткий зміст касаційних скарг та позиція учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні питання

3.1 ТОВ «НВК «Техімпекс» у касаційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 та ухвалити нове рішення про задоволення позову ТОВ «НВК «Техімпекс».

3.2 Касаційна скарга позивача подана з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

3.3 Скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а саме статей 256, 257, 261 ЦК України, не урахувавши при цьому висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15 та від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19.

3.4 Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, ТОВ «НВК «Техімпекс» посилається на відсутність практики Верховного Суду щодо питання застосування статті 170 ГПК України у подібних правовідносинах.

3.5 Також позивач вважає, що суди порушили норму процесуального права - статтю 170 ГПК України.

3.6 ТОВ «Софт Маркет Солюшн», не погодившись із судовими рішеннями, також звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

3.7 Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник зазначив про порушення судами попередніх інстанцій статей 9, 55 Конституції України, статей 16, 203, 215 ЦК України і статті 4 ГПК України у контексті обмеження права оспорювати правочин третьою особою, яка не є стороною правочину, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 25.04.2019 у справі № 403/13675/12. Як наслідок, третя особа вважає, що суди: не дали оцінки спірним правовідносинам та обставинам, якими обґрунтовано позов, і не урахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05.12.2018 у справі № 916/1813/16, від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 15.06.2022у справі № 916/700/21, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20; не захистили інтересу у спосіб, який є ефективним, що не відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16.

3.8 Також у касаційній скарзі ТОВ «Софт Маркет Солюшн» зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених: у постанові Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17 щодо застосування частин 1 і 2 статті 232 ЦК України та частин 1- 3 статті 203, частин 1 і 3 статті 215 ЦК України; постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 та постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 911/2435/14 щодо застосування частин 1- 3 статті 203, частин 1 і 3 статті 215 ЦК України; постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 547/745/20 щодо застосування статей 92, 237- 239, 241 ЦК України.

3.9 Третя особа у касаційній скарзі, посилаючись на приписи пункту 4 частини 3 статті 2, частин 1- 3 статті 13, частини 1 статті 73, статей 76- 79, 86 ГПК України, вказує на застосування зазначених приписів без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

3.10 Посилаючись на пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України як на підставу касаційного оскарження, ТОВ «Софт Маркет Солюшн» вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

3.11 Відповідач у відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Софт Маркет Солюшн» заперечує викладені в ній доводи і просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

3.12 Від відповідача також надійшов відзив на касаційну скаргу ТОВ «НВК «Техімпекс».

3.13 У частині 1 статті 295 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

3.14 Верховний Суд ухвалою від 15.11.2024 встановив учасникам цієї справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу ТОВ «НВК «Техімпекс» до 04.12.2024. Проте відзив на касаційну скаргу відповідач через Електронний суд надіслав 06.12.2024, тобто поза межами зазначеного строку.

3.15 Згідно з частиною 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

3.16 Відповідно до положень частини 1 статті 118 вказаного Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

3.17 Отже, вказаний відзив відповідача на касаційну скаргу ТОВ «НВК «Техімпекс» залишається Судом без розгляду та долучається до справи як письмові пояснення.

3.18 Від ТОВ «НВК «Техімпекс» та ТОВ «Софт Маркет Солюшн» 10.12.2024 до Суду надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні яких протокольною ухвалою Верховного Суду від 10.12.2024 відмовлено.

4. Мотивувальна частина

4.1 Суди попередніх інстанцій встановили, що ТОВ «НВК «Техімпекс» (комітент) та Підприємство (комісіонер) уклали Договір комісії, згідно з пунктом 1.1 (в редакції додаткової угоди № 2 від 31.01.2017 до Договору комісії) якого комітент доручає комісіонеру, а комісіонер бере на себе зобов`язання від свого імені за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому Договору, в інтересах комітента та за рахунок останнього Контракт з інозамовником (далі - покупець) на експортну поставку товару в повному обсязі згідно з додатком № 1 до Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору, на умовах FCA - аеропорт «Бориспіль» / аеропорт «Антонов», відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року.

4.2 Відповідно до пункту 5.1 Договору комісії (у редакції додаткової угоди № 2 від 31.01.2017 до Договору) ціна, за якою комітент передає для реалізації комісіонеру товар, зазначається у додатку № 1 до цього Договору, встановлюється в доларах США і включає: вартість товару; вартість його передпродажної підготовки; вартість пакування та маркування; вартість послуг з фітосанітарного контролю; вартість транспортування товару до аеропорту «Бориспіль» / аеропорту «Антонов».

4.3 Загальна ціна товару, який комітент передає для реалізації комісіонеру, встановлюється сторонами у розмірі 1 323 000,00 доларів США на умовах FCA - аеропорт «Бориспіль» / аеропорт «Антонов» відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року.

4.4 У пункті 5.2 Договору комісії сторони погодили, що у ціну товару за пунктом 5.1 Договору не включена комісійна плата комісіонера, а також витрати, пов`язані з реалізацією цього Договору (оплата за дозвіл ДСЕК України, витрати на відрядження, послуги банків, витрати на завантаження товару на транспортний засіб покупця, митні витрати, роботи (послуги) третіх осіб, а також нерезидентів-агентів (що мають не офшорний статус), пов`язаних з укладанням зовнішньоекономічного контракту та наступним супроводженням (виконанням) укладеного контракту з покупцем та інші витрати, пов`язані з виконанням комісіонером доручення комітента).

4.5 За умовами пунктів 5.3, 5.4 Договору комісії загальна сума реалізації товару покупцю встановлюється комісіонером самостійно з урахуванням пунктів 5.1, 5.2 Договору. Розрахунки за цим Договором будуть здійснюватися у такому порядку: 25 % ціни партії товару за цим Договором комісіонер перераховує на рахунок комітента в строк не більше 20 банківських днів з дати отримання дозволу ДСЕК України на експортну поставку товару за умови отримання комісіонером відповідних коштів від покупця (підпункт 5.4.1); 25 % ціни партії товару за цим Договором комісіонер перераховує на рахунок комітента в строк не більше 20 банківських днів з дати підписання акта технічного приймання товару за умови отримання комісіонером відповідних коштів від покупця (підпункт 5.4.2); 50 % ціни партії товару за цим Договором комісіонер перераховує на рахунок комітента в строк не більше 20 банківських днів з дати підписання акта приймання-передачі товару покупцю за умови надходження відповідних коштів від покупця (підпункт 5.4.3).

4.6 Згідно з пунктом 5.5 Договору комісії за виконання доручення за цим Договором комісіонер отримує комісійну плату (що включає в себе ПДВ), що дорівнює різниці між загальною сумою укладеного з покупцем Контракту на постачання товару (партії товару), загальною ціною товару (партії товару) за Договором (пункт 5.1) та витрат, пов`язаних з реалізацією цього Договору (оплата за дозвіл ДСЕК України на партію товару, витрати на відрядження, послуги банків, витрати на завантаження товару на транспортний засіб покупця, митні витрати, роботи (послуги) третіх осіб, а також нерезидентів-агентів, пов`язаних з укладанням зовнішньоекономічного контракту та наступним супроводженням (виконанням) укладеного контракту з покупцем, та інші витрати, пов`язані з виконанням комісіонером доручення комітента).

4.7 У специфікації товару, що передається комітентом комісіонеру для реалізації покупцю, що є додатком № 1 до Договору, сторони узгодили найменування товару, його кількість та ціну.

4.8 За згодою комітента (лист від 26.09.2016 № 1331-1/09-16) між Підприємством (комісіонер) та Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (субкомісіонер) укладено Договір субкомісії від 26.09.2016 № USE-20.3-243-D/K-16-375-1Д (далі - Договір субкомісії), відповідно до пункту 1.1 якого субкомісіонер зобов`язався за дорученням комісіонера за плату вчинити правочин з продажу виробів військового призначення згідно зі специфікацією, наведеною у додатку № 1, від свого імені за рахунок комісіонера. Вироби, що передаються за цим договором, передані комісіонеру, зокрема ТОВ «НВК «Техімпекс», у тому числі згідно з Договором комісії.

4.9 Також суди встановили, що 10.10.2016 позивач звернувся до відповідача із листом № 1441/10-16, у якому для прискорення термінів виконання зобов`язань за Договором, а також враховуючи нагальну потребу в обігових коштах, просив надати йому на умовах делькредере кошти в сумі 793 800,00 доларів США у гривневому еквіваленті із підписанням відповідної додаткової угоди до Договору.

4.10 У зв`язку з укладенням комісіонером із субкомісіонером Договору субкомісії позивач та відповідач уклали Додаткову угоду № 1 до Договору комісії, якою погодили таке:

комісіонер за зверненням комітента та за наявності обігових коштів може здійснити оплату частини товару частками до моменту отримання дозволу ДСЕК України, акта технічного приймання, акта прийому-передачі товару на рахунок комітента у гривневому еквіваленті суми, що підлягає сплаті у доларах США. Перерахування буде здійснюватися на умовах делькредере (пункт 3 статті 1016 глави 69 ЦК України). У подальшому доларовий еквівалент перерахованих коштів утримується із валютної виручки, що надійде від субкомісіонера на рахунок комісіонера на користь комітента. При цьому комісіонер має право першочергового утримання цих коштів (пункт 1);

у разі виконання вищезазначеного зобов`язання комісіонер має право на додаткову плату, яка розраховується комісіонером, виходячи з 3 % річних за період з дати перерахування коштів комітенту до дати надходження на розрахунковий рахунок комісіонера відповідних коштів від субкомісіонера (покупця). Додаткова плата нараховується щомісячно. Розрахунок розміру додаткової плати комісіонер надає комітенту у відповідному звіті комісіонера. Додаткова плата комісіонера утримується з коштів, що надійдуть від покупця або у випадку з будь-яких причин відмови покупця від придбання товару за Контрактом, неотримання дозволу ДСЕК України до дати повернення платежу, зазначеного у пункті 4 цієї Додаткової угоди до Договору, на рахунок комісіонера. При перерахуванні комісіонером коштів в платіжному дорученні має бути вказано: «Перерахування коштів в гривневому еквіваленті без ПДВ» (пункт 2);

у разі перерахування комісіонером коштів на умовах делькредере, загальна сума коштів, що належить комітенту за Договором, буде зменшена на суму додаткової плати комісіонера (пункт 3);

сторони домовилися, що сума перерахування на умовах делькредере за цією Додатковою угодою буде складати еквівалент 793 800,00 доларів США за курсом Національного банку України на дату оплати в повному обсязі або частками на розсуд комісіонера (пункт 4);

у випадку невиконання з будь-яких причин комісіонером та/або субкомісіонером доручення комітента згідно з Договором, відмови покупця від придбання товару за Контрактом, неотримання дозволу ДСЕК України тощо комітент зобов`язується беззаперечно повернути комісіонеру кошти в обсязі еквівалента 793 800,00 доларів США за курсом Національного банку України на дату повернення коштів, що були перераховані за цією Додатковою угодою, та погасити нараховану додаткову комісійну плату протягом 5 банківських днів з дня отримання письмової вимоги від комісіонера. При цьому комітент згоден з тим, що ніякі витрати комітента щодо виконання Договору при поверненні коштів комісіонеру до уваги братися не будуть і на суму та строки повернення не впливатимуть. За порушення строків повернення отриманих грошових коштів, визначених у цьому пункті, комітент сплачує комісіонеру пеню у розмірі 0,05 % від суми невчасно перерахованих грошових коштів за кожний день затримки перерахування, проте загальна сума пені не повинна перевищувати 158 760,00 доларів США (пункт 5).

4.11 Відповідно до платіжних доручень від 25.10.2016 № 30, від 26.10.2016 № 31, від 27.10.2016 № 32 відповідач перерахував на рахунок позивача 3 000 000,00 грн, 7 200 000,00 грн та 10 106 489,92 грн відповідно із призначенням платежів: «Перерахування коштів за товар у гривневому еквіваленті зг. дог. комісії №3/74-1Д від 26.09.16р. Без ПДВ. Не є замовником».

4.12 Після цього позивач та відповідач уклали Додаткову угоду від 30.11.2017 № 4 до Договору комісії, відповідно до пунктів 1, 2 якої комітент визнає наявність перед комісіонером на дату укладення цієї Додаткової угоди грошового зобов`язання у розмірі 12 088 505,95 грн, розрахунок якого здійснено станом на 30.11.2017, до якого не включена додаткова плата, визначена пунктом 2 Додаткової угоди № 1. Комітент бере на себе зобов`язання виконати зазначене у пункті 1 цієї Додаткової угоди грошове зобов`язання у термін до 31.03.2018, а також сплачувати комісіонеру додаткову плату у порядку та у розмірі, визначеному у пункті 2 Додаткової угоди № 1, нарахування якої з 01.12.2017 здійснюється на грошове зобов`язання у розмірі 12 088 505,95 грн.

4.13 Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсною Додаткової угоди № 1.

4.14 Відповідач під час розгляду цієї справи судом першої інстанції просив суд застосувати позовну давність в порядку статті 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову.

4.15 Вирішуючи спір, суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги, водночас відмовив в задоволені позову, застосувавши позовну давність.

4.16 Апеляційний господарський суд, враховуючи предмет та підстави заявленого у цій справі позову ТОВ «НВК «Техімпекс», погодився з визначенням судом першої інстанції початку перебігу позовної давності за заявленою вимогою та виснував, що позивач був обізнаний про наявність свого порушеного права, однак звернувся до суду з відповідним позовом після спливу позовної давності та без наведення поважних причин її пропуску, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

4.17 Що стосується позову третьої особи, суди, відмовляючи в його задоволенні, виходили з того, що у цьому випадку відсутнє порушення оспорюваною угодою прав та інтересів ТОВ «Софт Маркет Солюшн».

4.18 Згідно з положеннями частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.19 Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 300 ГПК України).

4.20 Керуючись вимогами статей 14, 300 ГПК України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційних скарг та виходить з такого.

4.21 Позивач у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судами статей 256, 257, 261 ЦК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15 та від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19.

4.22 Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

4.23 Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

4.24 За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

4.25 Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

4.26 Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

4.27 При цьому в контексті спірних правовідносин відповідно до усталеної практики Верховного Суду для юридичної особи (суб`єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

4.28 Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13.01.2016 у справі № 3-1157гс15, від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12 та від 02.09.2014 у справі № 915/1437/13, постановах Верховного Суду від 07.02.2019 у справі № 910/2966/18, від 14.05.2019 у справі № 910/7394/17.

4.29 При цьому у касаційній скарзі позивач безпідставно посилається на те, що «не існує» постанови Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 915/1437/13, яку урахував суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, оскільки такі доводи скаржника спростовуються інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень (провадження № 3-84гс14).

4.30 З установлених судами обставин убачається, що позовна давність сплила з 20.10.2019 (для позивача як сторони правочину, укладеного 21.10.2016), однак ТОВ «НВК «Техімпекс» звернулося до суду з позовом лише 06.10.2023.

4.31 Якщо позовні вимоги господарський суд визнав обґрунтованими, а сторона у справі заявила про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

4.32 За таких обставин колегія суддів відхиляє протилежні аргументи скаржника та наведену у касаційній скарзі практику Верховного Суду (у справах № 464/5089/15 і № 925/1351/19) щодо застосування позовної давності, оскільки такі постанови прийняті судом касаційної інстанції хоча й за схожого правового регулювання, але у кожній з означених справ суди дійшли висновків про початок перебігу позовної давності відповідно до встановлених судами обставин і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, залежно від яких (обставин і доказів) прийнято відповідні судові рішення.

4.33 Отже, наведена позивачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження.

4.34 Обґрунтовуючи підставу оскарження, передбачену пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, позивач посилається на відсутність практики Верховного Суду щодо питання застосування статті 170 ГПК України у подібних правовідносинах.

4.35 Відповідно до приписів пункту 3 частини 3 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

4.36 Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність / відсутність подібності правовідносин та наявність / відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

4.37 Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина 3 статті 311 ГПК України).

4.38 Верховний Суд виходить з того, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права суди застосували неправильно).

4.39 На порушення судами статті 170 ГПК України позивач посилається у касаційній скарзі й у контексті підстави оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України.

4.40 Так, позивач вважає, що заяву про застосування позовної давності відповідач подав до суду першої інстанції з порушенням вимог пункту 1 частини 1 статті 170 ГПК України, оскільки не зазначив відомості про наявність або відсутність електронного кабінету відповідача, а тому заява підлягала залишенню без розгляду.

4.41 Водночас викладені у частині 1 статті 170 ГПК України загальні вимоги щодо форми та змісту стосуються письмової заяви щодо процесуальних питань, тоді як позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права.

4.42 У контексті того, що позовна давність згідно з частиною 5 статті 267 ЦК України є інститутом матеріального, а не процесуального права, правова позиція касаційної інстанції є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду.

4.43 Отже, за результатами касаційного перегляду Суд не встановив порушення судами першої та апеляційної інстанцій пункту 1 частини 1 статті 170 ГПК України під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

4.44 Враховуючи викладене вище, підстави касаційного оскарження - пункти 3 і 4 частини 2 статті 287 ГПК України, наведені ТОВ «НВК «Техімпекс» у касаційній скарзі, у цьому випадку не отримали підтвердження.

4.45 Що стосується касаційної скарги ТОВ «Софт Маркет Солюшн», то, перевіривши викладеній у цій скарзі доводи, Верховний Суд виходить з такого.

4.46 Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

4.47 За змістом частини 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

4.48 У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

4.49 Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

4.50 Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

4.51 Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд зі свого боку - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (такі висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, від 26.05.2023 у справі № 905/77/21).

4.52 Обґрунтовуючи наявність порушення своїх прав і законних інтересів як єдиного учасника позивача третя особа вказує на укладення оспорюваної угоди генеральним директором позивача із перевищенням своїх повноважень без отримання дозволу учасників ТОВ «НВК «Техімпекс».

4.53 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц досліджувала можливість учасника товариства від свого імені звертатися до суду з позовами з підстави вчинення товариством правочинів або інших дій чи бездіяльності.

4.54 Велика Палата Верховного Суду у цій справі вказала, що повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які за загальним правилом діяти від імені товариства не мають права. Укладення виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди вищого органу цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника; належним позивачем у подібних справах є юридична особа, права якої порушено, а не її учасник.

4.55 З огляду на це суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виснував про відсутність порушення оспорюваною Додатковою угодою № 1 права та інтересів ТОВ «Софт Маркет Солюшн», що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову третьої особи.

4.56 Узагальнені доводи третьої особи, викладені у касаційній скарзі, зводяться зокрема, до того що суди не захистили інтересу ТОВ «Софт Маркет Солюшн» у спосіб, який є ефективним.

4.57 У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

4.58 Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

4.59 Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

4.60 Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

4.61 Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18).

4.62 Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

4.63 Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

4.64 Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, на які посилається ТОВ «Софт Маркет Солюшн» у касаційній скарзі.

4.65 Водночас питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача (у цьому випадку третьої особи з самостійними вимогами) право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).

4.66 Отже, враховуючи висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність порушення прав третьої особи з самостійними вимогами оспорюваним правочином, що є достатньою підставою для відмови у позові, інші аргументи скаржника у контексті оцінки Додаткової угоди на предмет її відповідності положенням законодавства, колегія суддів відхиляє.

4.67 Також третя особа у касаційній скарзі зазначає про неправильне застосування судами положень частини 1 статті 73, статей 76- 79, 86 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм процесуального права.

4.68 Колегія суддів зазначає, що ці норми права є загальними й універсальними, адже є нормами процесуального права, вміщеними у ГПК України, та застосування яких не залежить від категорії спорів, що розглядаються судами, а залежить від предмета доказування, доводів і аргументів сторін, які є вагомими і ключовими стосовно доказів та обставин справи, і впливають на кваліфікацію спірних правовідносин.

4.69 Приписами ГПК України, на які посилається третя особа, визначено обов`язковість всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження судом під час вирішення спору доказів, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

4.70 З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

4.71 У кожній зі згаданих третьою особою справ, які переглядалися Верховним Судом, зазначені процесуальні норми застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів, у межах конкретного спору за наявними у матеріалах справи доказами та в межах предмета доказування.

4.72 Отже, наведена ТОВ «Софт Маркет Солюшн» підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

4.73 Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України (з посиланням на те, що суди не дослідили зібраних у справі доказів), Верховний Суд зазначає таке.

4.74 Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

4.75 Аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин.

4.76 Зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено у статтях 73- 80, 86, 300 ГПК України.

4.77 Отже, підстави касаційного оскарження, наведені ТОВ «Софт Маркет Солюшн» у касаційній скарзі, у цьому випадку не отримали підтвердження.

4.78 Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником та які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

4.79 Колегія суддів бере до уваги доводи, викладені відповідачем у відзиві на касаційну скаргу третьої особи, у тій частині, яка узгоджується з викладеним у цій постанові.

4.80 Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

4.81 Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржник у цій справі аргументовано не довів.

4.82 Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

4.83 Відповідно до положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

4.84 З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційних скаргах, не підтвердилися, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

4.85 Згідно з приписами статті 129 ГПК України судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржників.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Техімпекс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Софт Маркет Солюшн» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 у справі № 910/15707/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. Ємець

Судді Т. Жайворонок

Т. Малашенкова