ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"26" листопада 2024 р. Справа №462/5157/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олех М.

за участю представників учасників процесу:

представник позивача - Буловчак В.І.

представник відповідача - Куцик В.Б.

від третьої особи 1: - не з`явився;

від третьої особи 2: - не з`явився;

розглянувши заяву ОСОБА_1 від 07.10.2024 (вх. № 01-05/2818/24 від 07.10.2024) про перегляд за нововиявленими обставинами

постанови Західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024

у справі № 462/5157/17

за позовом: ОСОБА_1 , м. Львів

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», м. Львів

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Голова Правління Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Войсович Юрія Володимировича , с. Сокільники, Пустомитівський район

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Голова Правління Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Китриш Тараса Михайловича , м. Львів

про: поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.06.2023 у справі №462/5157/17 позовні вимоги задоволено повністю. Скасовано рішення Наглядової ради ПАТ «Львівгаз», оформлене Протоколом №10/10-2017 засідання Наглядової ради Публічного Акціонерного Товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (заочне голосування) від 10.10.2017. Скасовано наказ про звільнення від 10.10.2017, виданий ПАТ «Львівгаз» про звільнення ОСОБА_1 з посади директора з капітального будівництва ПАТ «Львівгаз». Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з капітального будівництва Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз». Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 у справі №462/5157/17 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" б/н від 17.07.2023 задоволено. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.06.2023 у справі №462/5157/17 скасовано. В позові відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України 3 721,50 грн. витрат на оплату судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 18.07.2024 залишено без змін постанову Західного апеляційного господарського суду від 13 лютого 2024 року у справі № 462/5157/17.

ОСОБА_1 подано заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 у справі № 462/5157/17, в якій просить скасувати постанову та ухвалити нову постанову про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Дана заява обґрунтована тим, що, в процесі підготовки заяви у Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) по цій справі позивач звернувся за науковим висновком до Доктора юридичних наук, професора, професора кафедри конституційного права ЛНУ імені Івана Франка, завідувача Львівської лабораторії прав людини і громадянина НДІДБМС НАПрН України, члена Науково-консультативної ради при Верховному Суді Сергія РАБІНОВИЧА. З мотивувальної частини наукового висновку від 09 веренся 2024 року позивач дізнався про існування рішень Європейського Союзу, які мали "брати до уваги" суди при вирішенні справи №462/5157/17.

Так, правові позиції, наведені в рішенні Суду ЄС у справі справі C-718/18 додатково підтверджують, що здійснене на підставі рішення власників корпоративних прав товариства (в особі уповноваженого органу товариства), припинення повноважень члена виконавчого органу товариства або тимчасове відсторонення його від виконання своїх повноважень, які є складовою вертикально інтегрованої організації, може мати вплив на незалежність згаданого органу у його управлінській діяльності.

З огляду на думку заявника, на відносини, що виникають з приводу припинення повноважень члена виконавчого органу оператора ГРС, створеного в організаційно-правовій формі господарського товариства, поширюється норма частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених нормою частини 4 статті 39 Закону України "Про ринок природного газу".

Окрім того, заявник покликається на ще одне рішення Суду ЄС у справі №462/5157/17, де у п. 38 рішення Суд підтримав позицію адвоката, зазначивши, що "обмежувальне тлумачення концепції "VIU", яке підтримує Федеративна Республіка Німеччина, ставить під загрозу ефективність положень Директив 2009/72 і 2009 /73, що стосуються ефективного відокремлення, оскільки це дозволяє VIU, яке виробляє або постачає природний газ або електроенергію за межі Європейського Союзу, обходити ці положення. Таким чином, таке обмежувальне тлумачення не відповідає цілям, які переслідують ці положення, оскільки воно може виключити зі сфери застосування цієї концепції ситуації потенційного конфлікту інтересів, такі як ті, про які йдеться в попередньому пункті цього рішення,..."

У своєму рішенні Суд ЄС у справі C-105/12 - Portgas зазначив, що положення директив, які є безумовними та достатньо точними, можуть бути застосовані в національних судах проти держави, якщо вона не імплементувала директиву або імплементувала її неправильно."

Заявник переконаний, якщо б суду на момент розгляду справи №462/5157/17 по суті було відомо про існування рішень Суду ЄС у справах C- 718/18 та C-105/12, то він би виконав приписи ч. 2 ст. 2 Закону України "Про ринок природного газу" та взяв до уваги (врахував) би позицію Суду ЄС щодо тлумачення положень Директиви 2009/73/ЄС, приписи якої імплементовано до частини 4 статті 39 Закону України "Про ринок природного газу" та не застосовував би обмежувальне тлумачення цієї норми Закону.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2024, вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б. та Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 від 07.10.2024 (вх. № 01-05/2818/24 від 07.10.2024) про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024, розгляд справи призначено на 05.11.2024.

Відповідач та треті особи не скористались наданим законом правом на подачу відзивів на заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2024 розгляд справи відкладено на 26.11.2024.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 б/н від 22.11.2024 (вх. № 01-05/3377/24 від 22.11.2024) про зупинення провадження у справі №462/5157/17.

Голови Правління Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Войсович Юрій Володимирович та Китриш Тарас Михайлович участі уповноважених представників в судове засідання 26.11.2024 не забезпечили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.

Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», також те, що зазначені учасники справи не зверталися до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду заяви по суті за відсутності представників третіх осіб.

У судових засіданнях представники сторін виклали свої доводи та заперечення щодо заяви про перегляд постанови Західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024.

Проаналізувавши обставини справи та надавши оцінку доводам заявника та запереченням представника відповідача, наданим доказам, суд приходить до висновку, що заявником не доведено належними та допустимими доказами існування нововиявлених обставин відповідно до п.1 ч.2 ст.320 Господарського процесуального кодексу України, які в установленому порядку спростовують факти, що були покладені в основу постанови у справі №462/5157/17, виходячи з такого.

Порядок перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами урегульовано статтею 320 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч. 2 ст. 320 Господарського процесуального кодексу України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами - окрема процесуальна форма судового процесу, яка визначається юридичною природою цих обставин.

Отже, необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Таким чином, нововиявлена обставина - це юридичний факт, який:

- передбачений нормами права і зумовлює виникнення, зміну чи припинення правовідносин;

- має суттєве значення для правильного вирішення конкретної справи. Якщо б нововиявлена обставина була відома господарському суду при винесенні судового рішення, то вона обов`язково вплинула б на висновок суду;

- уже існував у момент звернення заявника до господарського суду та під час розгляду справи господарським судом, але про його існування стало відомо лише після прийняття від повідного судового рішення;

- не був і не міг бути відомим ні особі, яка заявила про це потім, ні господарському суду, який розглядав справу.

Господарський суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його в кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, котрі беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

За відсутності принаймні однієї з цих ознак, обставини не можуть вважатися нововиявленими та, відповідно, бути підставою для перегляду прийнятого у справі судового рішення.

Обставини, які виникли чи змінилися після ухвалення судового рішення і не пов`язані із вимогою у цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими, а не нововиявленими обставинами.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній чи касаційній скарзі або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, не є нововиявленими обставинами.

Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду (постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 серпня 2018 року у справі №19/5009/1481/11, від 03.04.2018 по справі №910/6052/16 та від 07.08.2018 у справі № 915/1708/14, ВП Верховного Суду в постанові від 27.05.2020 у справі №802/2196/17-а).

З матеріалів даної справи вбачається, що предметом судового розгляду у даній справі була позовна вимога про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як зазначалося вище, постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 у справі №462/5157/17 (залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18.07.2024 ) апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" б/н від 17.07.2023 задоволено. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.06.2023 у справі №462/5157/17 скасовано. В позові відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України 3 721,50 грн. витрат на оплату судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Колегія суддів у вищевказаній постанові зазначала, що, враховуючи те, що Україна не є членом ЄС, на сучасному етапі юридичні акти ЄС відіграють роль зразку, у напрямку розвитку законодавства України, який, наближатиме його до європейських аналогів.

Та покликалась на практику Касаційного адміністративного суд у складі Верховного Суду, який у своїй постанові від 08.09.2021 у справі №640/3041/20 вказав: «…Суд Європейського Союзу діє лише в межах правової системи Європейського Союзу. Верховний Суд бере до уваги, що враховуючи європейський напрямок розвитку України, а також початок дії Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, правові позиції, сформульовані у рішеннях Європейського суду справедливості (Суду ЄС), можуть враховуватися адміністративними судами як аргументація, міркування стосовно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з усталеними стандартами правової системи Європейського Союзу, однак не як правова основа (джерело права) врегулювання відносин, стосовно яких виник спір».

ОСОБА_1 в обґрунтування поданої заяви покликається на те, що нововиявленими обставинами є правові позиції, наведені в рішенні Суду ЄС у справі C-718/18 додатково підтверджують, що здійснене на підставі рішення власників корпоративних прав товариства (в особі уповноваженого органу товариства), припинення повноважень члена виконавчого органу товариства або тимчасове відсторонення його від виконання своїх повноважень, які є складовою вертикально інтегрованої організації, може мати вплив на незалежність згаданого органу у його управлінській діяльності.

Відтак, на думку заявника, на відносини, що виникають з приводу припинення повноважень члена виконавчого органу оператора ГРС, створеного в організаційно-правовій формі господарського товариства, поширюється норма частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених нормою частини 4 статті 39 Закону України "Про ринок природного газу".

Окрім того, заявник покликається на ще одне рішення Суду ЄС у справі №462/5157/17, у п. 38 якого Суд підтримав позицію адвоката, зазначивши, що "обмежувальне тлумачення концепції "VIU", яке підтримує Федеративна Республіка Німеччина, ставить під загрозу ефективність положень Директив 2009/72 і 2009 /73, що стосуються ефективного відокремлення, оскільки це дозволяє VIU, яке виробляє або постачає природний газ або електроенергію за межі Європейського Союзу, обходити ці положення. Таким чином, таке обмежувальне тлумачення не відповідає цілям, які переслідують ці положення, оскільки воно може виключити зі сфери застосування цієї концепції ситуації потенційного конфлікту інтересів, такі як ті, про які йдеться в попередньому пункті цього рішення,..."

У своєму рішенні Суду ЄС у справі C-105/12 - Portgas зазначив, що положення директив, які є безумовними та достатньо точними, можуть бути застосовані в національних судах проти держави, якщо вона не імплементувала директиву або імплементувала її неправильно."

Заявник переконаний, якщо б суду на момент розгляду справи №462/5157/17 по суті було відомо про існування рішень Суду ЄС у справах C- 718/18 та C-105/12, то він би виконав приписи ч. 2 ст. 2 Закону України "Про ринок природного газу" та взяв до уваги (врахував) би позицію Суду ЄС щодо тлумачення положень Директиви 2009/73/ЄС, приписи якої імплементовано до частини 4 статті 39 Закону України "Про ринок природного газу" та не застосовував би обмежувальне тлумачення ст. 99 ЦК України.

Разом з тим у постанові від 18.07.2024 у даній справі Верховний суд зазначав, що згідно з пунктом 33 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), послуг установки LNG.

Отже, сферою регулювання зазначеного закону є правовідносини, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), послуг установки LNG.

Однак, спірні у цій справі правовідносини не є правовідносинами, що виникли з купівлі-продажу, постачання природного газу, надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання, послуг установки LNG, а є такими, що стосуються корпоративних відносин, пов`язані з організацією та управлінням поточною господарською діяльністю органами товариства, тобто стосуються корпоративного управління товариством.

Проте, Закон України «Про ринок природного газу» не стосується, не регулює корпоративних відносин та, зокрема відносин корпоративного управління товариством. Відносини, що виникають при реалізації учасниками господарських товариств (власниками корпоративних прав) права на управління товариством, що пов`язані з організацією та управлінням поточною господарською діяльністю органами товариства, не є предметом регулювання Законом України «Про ринок природного газу».

При цьому, оскільки зазначені в рішеннях Суду ЄС висновки стосуються застосування норм прав, що регулюють відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням газу та електричної енергії, то такі не регулюють спірні у цій справі № 462/5157/17 правовідносини.

ЄСПЛ у своїй практиці зазначає, що сама по собі можливість перегляду судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами не суперечить основоположним принципам судочинства (зокрема, принципу правової визначеності).

Цей принцип полягає в тому, що жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи й постановлення нового рішення.

В той же час, ЄСПЛ наголошує, що перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами не може використовуватися як прихована апеляція, а перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами не порушує основоположних принципів судочинства доти, доки процедура перегляду використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (справи Праведна проти Росії, а також Лізанець проти України).

В розумінні згаданої практики процедура перегляду рішення, що вступило в законну силу, передбачає, що існують докази, які раніше були недоступні для застосування, проте вони є істотними та можуть привести до іншого результату судового розгляду. При цьому заявник має довести, що під час розгляду справи не було жодної можливості надати такі докази суду.

Разом з тим, рішення Суду ЄС, на які покликається заявник, існували на момент розгляду справи судом, вони були в загальному доступі і для заявника не існувало жодних перешкод для покликання на такі в процесі розгляду справи судом.

Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 2 травня 2023 року у справі № 420/20522/21, нововиявлені обставини згідно з ч. 2 ст. 361 КАС України - це юридичні факти або докази, які спростовують факти, що покладено в основу судового рішення та відповідають таким ознакам:

1. існували на час розгляду справи;

2. об?єктивно не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи та подані ним до суду, в тому числі, шляхом ініціювання питання їх витребування судом;

3. характеризуються істотністю для розгляду справи (врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, якщо вони встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами, та, відповідно, такі обставини не можуть бути підставою для нового перегляду судового рішення, яке набрало законної сили; певні процесуальні недоліки розгляду справи судами, зокрема неповне встановлення фактичних обставин справи, не можуть, за загальним правилом, вважатися нововиявленими обставинами.

Схожий висновок Верховний Суд зробив у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 826/14797/15

Загальноприйнято вважати, що нововиявлені обставини («newly discovered evidence» або «newly discovered circumstances») - це докази, які існували на момент початкового судового розгляду, але були виявлені після завершення судового розгляду та можуть бути використані як підстава для нового судового розгляду.

Важливою у цьому питанні є практика Європейського суду з прав людини.

У справі «Желтяков проти України» (заява № 4994/04, п.п. 42-43) Суд повторює, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів («Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], заява № 28342/95, п. 61-62). Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов?язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру («Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52).

У справі «Христов проти України» (заява № 24465/04, п.п. 33-34) Суд також звернув увагу на те, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов?язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини. Отже, у справі, що розглядається, Суд має визначити, чи органи влади здійснювали свої повноваження розпочати та провести екстраординарну процедуру перегляду судової постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства («Нікітін проти Р.» (Nikitin v. R.), заява № 50178/99, п. 57; «Савінський проти України» (Savinskiy v. Ukraine), заява № 6965/02, п. 23).

У справах «Правєдная проти Р.» (Pravednaya v. R., заява № 69529/01, п.п. 28, 32-34), «Лізанець проти України» (Lizanets v. Ukraine, заява № 6725/03, п.п. 33-35) та «Попов проти Молдови» № 2 (Popov v. Moldova № 2, заява № 19960/04) Суд звернув увагу на те, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду.

У справі «Мітсопулос проти України» (заява № 62006/09, п.п. 21-22) Суд зробив висновок, що перегляд і скасування рішення суду, яке набрало законної сили і підлягало виконанню, повинно ґрунтуватися на «особливих і непереборних обставинах», а, у протилежному випадку, це суперечитиме принципу юридичної визначеності, закріпленому пунктом 1 статті 6 Конвенції.

У справі про перегляд «Х проти Чехії» (X v. The Czech Republic, заява № 64886/19) Суд, серед іншого, звернув увагу на те, що відповідно до п. 80 Регламенту Суду: сторона може, у разі виявлення факту, який за своєю природою міг би мати вирішальний вплив і який на момент ухвалення рішення був невідомий Суду та не міг обґрунтовано бути відомим цій стороні, звернутися до Суду із запитом про перегляд такого рішення. Суд зауважив, що для того, щоб запит про перегляд був прийнятий, всі умови, викладені у п. 80 регламенту, повинні бути виконані (McGinley and Egan v. the United Kingdom (перегляд), № 21825/93 та 23414 /94, п 36; Bugajny and Others v. Poland (перегляд), № 22531/05, п. 26, Mindek v. Croatia (перегляд), № 6169/13, п. 17). За дуже конкретних обставин цієї справи виникає питання, по-перше, щодо того, чи оскаржений заявницею факт «був невідомий ЄСПЛ», коли було ухвалено рішення; друге питання стосується застосовності вимоги щодо прийнятності про те, що новий факт «не міг обґрунтовано бути відомим» заявниці; третя відповідна умова полягає у тому, що новий факт «за своєю природою міг мати вирішальний вплив» (поряд із тим, що юридична визначеність має переважати, якщо залишаються сумніви щодо того, чи новий факт дійсно мав вирішальний вплив на первинне рішення суду).

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами, визначена Господарським процесуальним кодексом України, є окремою формою судового процесу, що має свої особливості. Вона не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин, зазначених заявником. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто, перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Не можуть бути визнані нововиявленими викладені в іншій справі висновки суду щодо обставин справи (оцінки доказів), юридична оцінка обставин справи в іншій справі та правові підстави рішення суду або його мотиви на предмет застосування норм права в іншій справі. Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна або викладення іншої (протилежної) правової позиції суду у подібних правовідносинах в інших справах. Аналогічна правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 27.08.2019 у справі № 920/1077/16, від 19.05.2020 у справі №910/19793/14 та від 07.10.2020 у справі №922/1026/19, від 19.01.2022 у справі №910/14476/19.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник фактично просить суд здійснити переоцінку обставин справи з врахуванням рішень Суду ЄС, що суперечить нормам частини 4 статті 320 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається заявник, не можуть бути визначені нововиявленими фактами, а переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи, не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами.

З урахуванням вищевикладеного, заява ОСОБА_1 від 07.10.2024 (вх. № 01-05/2818/24 від 07.10.2024) про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З огляду на те, що суд залишає заяву без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 129, 320, 325 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 від 07.10.2024 (вх. № 01-05/2818/24 від 07.10.2024) залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 у справі № 462/5157/17 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання заяви про перегляд постанови за нововиявленими обставинами залишити за заявником.

4. Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повний текст ухвали складено 04.12.2024.

Головуючий суддя Н.А. Галушко

Судді М.Б. Желік

Г.В Орищин