РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2024Справа № 910/4359/24

За позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське Хімволокно» (18013, м. Черкаси, проспект Хіміків буд. 76)

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1)

Про визнання недійсним Договору та внесення до нього змін

Суддя Г.П. Бондаренко-Легких

Секретар с/з В.В. Боровик

За участі представників сторін:

Представник позивача Фесенко О. М (в залі суду) - адвокат, ордер №1655766 від 12.07.2024

Представник відповідача Лі Д. Д. (в залі суду) - адвокат, ордер №1559024 від 16.02.2024

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Черкаське Хімволокно» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про визнання на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України недійсними пунктів 5.1. та 5.4. Договору постачання природного газу 7228-ПСО(ТКЕ)-36 від 05.09.2022 та внесення змін до Договору постачання природного газу 7228-ПСО(ТКЕ)-36 від 05.09.2022 шляхом його доповнення пунктами 5.1-1 та п. 5.7. у редакції:

« 5.1-1. Крім випадків, передбачених пунктом 5.7 цього Договору, Споживач здійснює розрахунок за придбанi обсяги природного газу в наступному порядку:

- 70 вiдсоткiв вартостi фактично переданого вiдповiдно до акту/актiв прийманняпередачi природного газу - до останнього числа мiсяця, наступного за мiсяцем, в якому було здiйснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий вiдповiдно до акту/актiв приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) мiсяця, наступного за мiсяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 вiдсоткiв грошових коштiв за вiдповiдний розрахунковий перiод.

У разi вiдсутностi акту/актів приймання-передачі, фактична вартiсть переданого Споживачу природного газу розраховується вiдповiдно до умов пiдпункту 3.5.3 пункту 3.5 цього Договору.

5.7. Розрахунки за Договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для Споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості Споживача за рахунок видатків Державного бюджету, розрахунки між сторонами за Договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення Споживачем на користь Постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах.».

17.04.2024 Господарський суд міста Києва дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали від 17.04.2024 для усунення недоліків позовної заяви.

22.04.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, якою позивач усунув недоліки встановлені ухвалою суд від 17.04.2024.

Ухвалою суду від 29.04.2024 року суд відкрив провадження у справі, ухвалив розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначив впідготовче судове засідання на 11.06.2024 року.

13.05.2024 року від відповідача у справі надійшов відзив, в якому відповідач повністю заперечив проти задоволення позовних вимог.

15.05.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

27.05.2024 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В підготовчому судовому засіданні 11.06.2024 року суд ухвали закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду на 30.07.2024 року.

20.07.2024 року від позивача у справі надійшли додаткові пояснення у справі разом з аналізом законопроектів, які знаходяться на розгляді ВР України.

В судовому засіданні 30.07.2024 року суд вирішив питання про долучення додаткових документів, поданих позивачем до матеріалів справи та оголосив перерву в судовому засіданні до 12.09.2024 року. В судовому засіданні 12.09.2024 судом було досліджено матеріали справи та додаткові пояснення позивача, та оголошено перерву в судовому засіданні до 03.10.2024 року.

Заслухавши виступ у судових дебетах позивача, який наполягав на задоволенні позовних вимог та відповідача, який просив у задоволені позову відмовити, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в справі докази за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на вимогах закону та принципів верховенства права, Суд -

ВСТАНОВИВ:

І. Фактичні обставини, що стали підставою спору.

5 вересня 2022 року між Приватним акціонерним товариством «Черкаське хімволокно» (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі - відповідач) укладено Договір постачання природного газу № 7228-ПСО(ТКЕ)-36 (далі - Договір). Згідно з умовами Договору відповідач зобов`язався поставити позивачу природний газ у визначеному обсязі та за визначеною ціною, а позивач - оплатити природний газ.

Позивач є виробником теплової енергії та виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у м. Черкаси.

Договір укладено на підставі Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу щодо особливостей постачання природного газу виробникам теплової енергії та бюджетним установам, затвердженого постановою КМУ від 19 липня 2022 року № 812 (далі - Положення №812).

Договір укладено в умовах повномасштабної війни.

Укладенню Договору передувало встановлення мораторію на підвищення тарифів на теплову енергію відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природнього газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» від 29.07.2022 № 2479-IX (далі - Закон №2479-IX).

Законом №2479-IX та Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» від 03 листопада 2016 року №1730-VIII (далі - Закон №1730-VIII) встановлено гарантії компенсації теплопостачальним організаціям заборгованості з різниці в тарифах за рахунок видатків державного бюджету, проте законами про Державний бюджет на відповідні роки не було передбачено субвенцію для реалізації вказаної гарантії.

Листом від 22.03.2024 №325 позивач направив відповідачу додаткову угоду до Договору з пропозицією доповнити Договір пунктом наступного змісту: « 5.7. Розрахунки за Договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для Споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості Споживача за рахунок видатків Державного бюджету, розрахунки між сторонами за Договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення Споживачем на користь Постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах.».

Таким чином, позивач вважає, що Договір укладено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, отже, наявні підстави відповідно до статті 233 ЦК України для визнання недійсними положень Договору щодо способу та порядку оплати.

Також, з урахуванням відмови відповідача укласти додаткову до Договору, позивач стверджує, що наявні підстави для зміни судом умов Договору відповідно до частини другої статті 651 ЦК України та внесення змін до договору на підставі рішення суду.

ІІ. Предмет та підстави позову.

Предметом позову є вимоги позивача до відповідача про:

- визнання недійсними пунктів 5.1 та 5.4 Договору постачання природного газу №7228 ПСО(ТКЕ)-36 від 05 вересня 2022 року, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Черкаське хімволокно» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».

- внесення змін до Договору постачання природного газу №7228-ПСО(ТКЕ)-36 від 05 вересня 2022 року, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Черкаське хімволокно» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», шляхом його доповнення пунктами 5.1-1 та 5.7 у наступній редакції:

« 5.1-1. Крім випадків, передбачених пунктом 5.7 цього Договору, Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступному порядку:

- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

У разі відсутності акту/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого Споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.3 пункту 3.5 цього Договору.

5.7. Розрахунки за Договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для Споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості Споживача за рахунок видатків Державного бюджету, розрахунки між сторонами за Договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення Споживачем на користь Постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах.».

Фактичними підставами позову є сукупність тяжких обставин, під впливом яких позивач уклав Договір з відповідачем на вкрай невигідних умовах.

Юридичними підставами позову є статті 233 та 651 ЦК України.

ІІІ. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю сукупності тяжких обставин, які зумовили укладення позивачем Договору на вкрай невигідних умовах, та які полягають у наступному:

(1) відповідно до вимог закону позивач зобов`язаний був здійснювати підготовку до опалювального сезону 2022/2023 та надавати комунальні послуги з постачання споживачам теплової енергії та постачання гарячої води в умовах повномасштабної війни;

(2) з урахуванням особливостей державного регулювання діяльності позивача, позивач був зобов`язаний придбавати природний газ саме у відповідача;

(3) Договір укладено в умовах дії мораторію на підвищення тарифів на теплову енергію та на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що унеможливило відшкодування позивачу усіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво та постачання теплової енергії та постачання гарячої води за рахунок тарифу на теплову енергію;

(4) державою не виконано встановлені законом гарантії щодо компенсації позивачу заборгованості з різниці в тарифах, що зумовило неможливість повного виконання позивачем обов`язку щодо оплати природного газу на користь відповідача.

IV. Заперечення відповідача щодо суті позовних вимог.

У заявах по суті спору відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив наступне:

(1) опалювальний сезон 2022/2023 не може вважатися тяжкою обставиною, оскільки є передбачуваним та очікуваним для позивача, крім того, Договір було укладено більш як за місяць до початку опалювального сезону;

(2) на момент укладення Договору сторони знаходилися в рівних умовах під впливом негативних наслідків введення в Україні воєнного стану;

(3) позивач був вільним в обранні постачальника природного газу;

(4) мораторій на підвищення тарифів не може вважатися тяжкою обставиною;

(5) позивачем не доведено, в чому полягає вигода відповідача від укладення Договору та чим саме відповідач скористався;

(6) встановлені Договором умови щодо порядку та строків розрахунків не можуть розцінюватись як невигідні для позивача;

(7) принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику випливає із ризикованого характеру здійснення підприємницької діяльності і передбачає покладення негативних наслідків здійснення підприємницької діяльності на підприємця;

(8) задоволення позову призведе до порушення балансу інтересів сторін Договору;

(9) обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, натомість, належним способом захисту було б пред`явлення вимог до Держави щодо виконання наданих гарантій.

V. Оцінка доказів судом та висновки суду.

Спір виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю підстав для визнання окремих пунктів спірного Договору недійсними, а також наявності підстав для зміни Договору судом.

Таким чином, з урахуванням предмету та підстав позову, суд повинен надати відповіді на ключові питання:

- чи наявні підстави для визнання недійсними пунктів 5.1 та 5.4 Договору на підставі ст. 233 ЦК України, а саме, наявність тяжкої обставини; наявність нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину; наявність невигідних для умов правочину; факт вчинення правочину добровільно, без насильства, обману чи помилки; факт того, що він, вчиняючи договір на невигідних умовах, усвідомлював свої дії, але вимушений був це зробити через тяжкі для нього обставини?

- чи підлягають позовні вимоги задоволенню з огляду на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту в частині зміни Договору судом?

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

1) Щодо позовних вимог про визнання недійсним пунктів 5.1 та 5.4 Договору.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Пунктом 2 частини 2 зазначеної статті внормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У відповідності до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу приписів частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України внормовано, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Аналогічне положення міститься в частині 1 статті 265 Господарського кодексу України.

У відповідності до абзацу першого пункту 2 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2496 (далі - Правила постачання природного газу), постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Пунктом 4 розділу ІІ Правил постачання встановлено вимоги, з урахуванням яких здійснюється укладення договору постачання природного газу, а саме:

- споживач має право укласти договір постачання природного газу з будь-яким постачальником;

- договір постачання природного газу не укладається в разі закупівлі природного газу постачальником на власні потреби з власного обсягу природного газу;

- договір постачання природного газу укладається на весь очікуваний обсяг споживання природного газу в розрахунковому періоді, необхідний споживачу, або по його точці комерційного обліку, якій присвоєно окремий EIC-код.

Згідно пункту 18 розділу ІІ Правил постачання Договір постачання природного газу повинен містити такі умови, що є істотними та обов`язковими для цього виду договору:

(1) місце і дата укладення договору, а також найменування/прізвища, імена, по батькові постачальника і споживача та їх EIC-коди як суб`єктів ринку природного газу;

(2) предмет договору, відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити споживачу природний газ в необхідних для нього об`ємах (обсягах);

(3) ЕІС-код точки/точок комерційного обліку споживача, по яких буде здійснюватися постачання природного газу постачальником (за необхідності, якщо по інших точках комерційного обліку постачання газу здійснює інший постачальник);

(4) найменування Оператора ГРМ/ГТС, з яким споживач уклав договір розподілу/транспортування природного газу;

(5) річні, місячні та/або добові обсяги природного газу, у тому числі в розрізі точок комерційного обліку (за необхідності), та/або допустиме їх відхилення;

(6) порядок перегляду та коригування підтверджених обсягів природного газу, у тому числі протягом розрахункового періоду;

(7) режими постачання та споживання природного газу протягом розрахункового періоду;

(8) ціна постачання природного газу за договором;

(9) порядок та строки проведення розрахунків за поставлений природний газ;

(10) порядок звіряння фактичного об`єму (обсягу) спожитого природного газу на певну дату чи протягом відповідного періоду;

(11) відповідальність сторін за невиконання умов договору та підстави її застосування, у тому числі в разі перевищення споживачем підтверджених обсягів природного газу за відповідний період, а також механізми компенсації і повернення, які застосовуються, якщо рівні якості послуг постачальника за договором не виконуються, зокрема за неточності в рахунку чи його затримці (норма вноситься в договір за згодою сторін);

(12) перелік випадків, коли постачання природного газу може бути обмежено/припинено споживачу, та порядок обмеження/припинення, а по споживачу, що не є захищеним відповідно до Правил про безпеку постачання природного газу, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики в нафтогазовій галузі, додаткові вимоги, визначені в зазначених Правилах;

(13) умови зміни постачальника;

(14) строк дії договору та умови і порядок його продовження, припинення чи розірвання, у тому числі інформація щодо можливості його одностороннього розірвання;

(15) місцезнаходження/місце проживання, банківські реквізити сторін;

(16) інформація, що стосується прав споживачів, у тому числі щодо розгляду скарг (вирішення спорів) постачальником, і засоби спілкування та/або публічного оголошення інформації, що подається постачальником згідно з цими Правилами;

(17) порядок вирішення спорів відповідно до пункту 9 розділу VII цих Правил;

(18) право споживача на отримання інформації, визначеної Законом України «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, централізованого постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення».

Пунктом 18 розділу ІІ Правил постачання також внормовано, що усі умови поставки природного газу за договором мають бути справедливими та добре відомими заздалегідь. У будь-якому випадку вся відповідна інформація має бути надана споживачеві до укладення договору.

Згідно абзацу першого пункту 12 розділу ІІ Правил постачання розрахунки споживача за поставлений природний газ здійснюються за розрахунковий період відповідно до умов договору постачання природного газу.

Пунктом 5 Положення № 812 передбачено, що ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" постачає з 1 вересня 2022 р. до 30 квітня 2025 р. (включно) природний газ виробникам теплової енергії на підставі договору за цінами та на умовах згідно з додатком.

У відповідності до пункту 7 Цін та умов постачання природного газу виробникам теплової енергії ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" у рамках виконання спеціального обов`язку (додаток до Порядку № 812) (тут і далі - в редакції, чинній на дату укладення Договору) виробники теплової енергії здійснюють розрахунок за придбані обсяги природного газу в такому порядку:

- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акта приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, що настає за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акта приймання-передачі природний газ - до 15 числа (включно) місяця, що настає за місяцем, в якому виробник теплової енергії повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

Додатком до Порядку № 812 не встановлено порядку оплати за природний газ у разі наявності невідшкодованої заборгованості з різниці в тарифах.

Пунктом 8 Цін та умов постачання природного газу виробникам теплової енергії ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" у рамках виконання спеціального обов`язку (додаток до Порядку № 812) внормовано, що у разі наявності у виробника теплової енергії невідшкодованої заборгованості з різниці в тарифах, розрахованої та узгодженої відповідно до законодавства, на суму заборгованості за природний газ, що еквівалентна сумі заборгованості з різниці в тарифах на відповідну дату, неустойка (штрафи, пені), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.

Згідно пункту 1.1 Договору Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві, який є виробником теплової енергії в розумінні пп.1) Положення, природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем для власних потреб або в якості сировини і не може бути використаний для перепродажу.

В силу пункту 13.1 Договору (з урахуванням додаткової угоди № 11), Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печаткою (за наявності), а в частині зобов`язань Постачальника щодо передачі природного газу відповідно до п. 2.1 Договору - після настання відкладальних обставин згідно зі ст. 212 Цивільного кодексу України, а саме: укладення Споживачем договорів/додаткових угод (додаткових договорів) про договірне списання з поточних банківських рахунків, на які надходять кошти у вигляді плати за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ, строком дії до повного виконання зобов`язань Споживача за всіма договорами, укладеними з Постачальником, або повного погашення заборгованості за такими договорами, та виконання п. 5.2 Договору.

Договір діє до 31 серпня 2023 року включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення Договору можливе за взаємною згодою Сторін шляхом підписання додаткової угоди до Договору.

Спірними пунктами 5.1 та 5.4 Договору передбачено наступне.

« 5.1. Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу у наступному порядку:

- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

У разі відсутності акту/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого Споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.3 пункту 3.5 цього Договору.».

« 5.4. Оплата за природний газ здійснюється Споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в розділі 14 цього Договору.

Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього Договору.

Кошти, які надійшли від Споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за попередні розрахункові періоди за цим Договором.».

Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно частини 1 статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

З урахуванням правових висновків, сформованих Верховним Судом у постановах від 21 червня 2022 року у справі №925/1701/20 та від 07 вересня 2023 року у справі №910/20709/21 для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність у особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на тяжку обставину, яка полягає в необхідності проведення опалювального сезону та безперервного надання комунальних послуг споживачам в період дії мораторію на підвищення тарифів на відповідні комунальні послуги та за відсутності компенсації Державою заборгованості з різниці в тарифах.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач є виробником теплової енергії та виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для мешканців м. Черкаси.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про теплопостачання» (далі - Закон №2633-IV) господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно статті 20 Закону №2633-IV тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Нормативно-правовими актами, що регулюють порядок встановлення тарифів на теплову енергію, а саме, підпунктом 1 пункту 3.2 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженого постановою НКРЕКП

25.06.2019 № 1174, підпунктом 1 пункту 3.3 Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках, затвердженої постановою НКРЕКП від 01.08.2017 № 991, підпунктом 1 пункту 21 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 1 червня 2011 р. № 869, внормовано, що витрати на паливо (в тому числі, на газ) відносяться до прямих матеріальних витрат та відносяться до собівартості виробленої теплової енергії.

Таким чином, придбання палива є обов`язковою умовою здійснення господарської діяльності з виробництва теплової енергії.

Пунктом 4 Положення № 812 на ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" покладено спеціальні обов`язки щодо забезпечення постачання природного газу на умовах, передбачених пунктом 5 цього Положення, за договорами з виробниками теплової енергії, а саме:

- виробниками теплової енергії, які здійснюють виробництво теплової енергії для всіх категорій споживачів (фізичні або юридичні особи, які використовують теплову енергію на підставі договору, отримують послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води);

- виробниками теплової енергії - об`єднаннями співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельними (житловими, обслуговуючими) кооперативами, управителями багатоквартирних будинків та суб`єктами господарювання, що використовують природний газ з метою гарячого водопостачання і опалення багатоквартирних будинків;

- виробниками теплової енергії, що використовують природний газ для виробництва електричної енергії (когенерація).

В силу підпунктів 10 та 26 пункту 3.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, а також та підпунктів 10 та 28 пункту 3.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року №308 (в редакції, чинній на дату укладення Договору), при провадженні господарської діяльності з виробництва теплової енергії та постачання теплової енергії ліцензіат повинен дотримуватися таких організаційних вимог:

- дотримуватися структури витрат згідно зі статтями, затвердженими у тарифі на виробництво теплової енергії та використовувати кошти, отримані за рахунок діяльності з виробництва теплової енергії, за цільовим призначенням і забезпечувати ліцензовану діяльність за принципом економічної доцільності та досягнення найнижчої собівартості;

- дотримуватися структури витрат згідно із статтями, затвердженими у тарифі на постачання теплової енергії.

Таким чином, позивач зобов`язаний придбавати природний газ за найнижчою ціною.

На підтвердження укладення Договору за найнижчою ціною позивачем надана інформація з Інтернет-сайту Української енергетичної біржі за вересень 2022 року, згідно з якою найнижчий біржовий курс на природний газ у вересні 2022 року в кілька разів перевищував ціну природного газу, встановлену підпунктами 4.1.1 та 4.1.3 Договору.

Пунктом 4.1.1 Договору встановлена ціна для Обсягу І (фіксований), який, в силу підпункту 2.2.1 Договору, використовується Споживачем для потреб виробництва теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води населенню та/або постачання теплової енергії як товарної продукції для зазначених потреб.

Пунктом 4.1.3 Договору встановлена ціна для Обсягу ІІІ (фіксований), який, в силу підпункту 2.2.1 Договору, використовується Споживачем для потреб виробництва теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води установам/організаціям, релігійним організаціям, підприємствам, установам та організаціям, які перебувають в управлінні Державного управління справами, та/або постачання теплової енергії як товарної продукції для зазначених потреб.

Таким чином, з метою дотримання вимог Ліцензійних умов, позивач уклав з відповідачем Договір за найнижчою ціною.

Відповідно до статті 1 Закону № 2479- IX (в редакції, чинній на дату укладення Договору) протягом дії воєнного стану в Україні та шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано, забороняється підвищення для всіх категорій споживачів тарифів на:

- послуги з розподілу природного газу;

- теплову енергію (її виробництво, транспортування та постачання) і послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону № 2479-IX для суб`єктів господарювання, що здійснюють виробництво та/або транспортування, та/або постачання теплової енергії і надають послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, щодо яких запроваджено мораторій згідно з частиною першою статті 1 цього Закону встановлено гарантію компенсації заборгованості з різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що підлягає врегулюванню на умовах та в порядку, визначених законом № 1730-VIII.

На підтвердження наявності невідшкодованої заборгованості з різниці в тарифах позивачем надано протоколи засідань Територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.

До матеріалів справи також долучено лист Міжгалузевої асоціації з розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» від 29 червня 2023 року № 38, з якого вбачається, що станом на 28.06.2023 кошти, передбачені законодавством на компенсацію різниці в тарифах, яка виникла починаючи з 01.06.2021, жодному підприємству теплопостачання не надходили. Загальна заборгованість держави з компенсації цієї різниці, без врахування 2023 року, становить біля 28 млрд. грн.

Таким чином, Договір укладався в умовах дії мораторію на підвищення тарифів позивача на теплову енергію і послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води та за відсутності компенсації Державою заборгованості з різниці в тарифах.

В силу частини 2 статті 25 Закону №2633-IV теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації зобов`язані забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору, а також норм і правил.

Частиною 2 статті 21 та частиною 2 статті 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води повинен забезпечити постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.

Таким чином, забезпечення безперервного надання споживачам комунальних послуг є обов`язком позивача. Законодавство не надає позивачу право припинити надання комунальних послуг у зв`язку з запровадженням мораторію на підвищення тарифів.

Суд враховує висновки Верховного Суду, сформовані в постановах від 11 листопада 2021 року у справі №925/1367/19, від 25 січня 2022 року у справі №925/555/20, від 01 червня 2022 року у справі №925/552/20, від 21 червня 2022 року у справі №925/1701/20, відповідно до яких обов`язок ліцензіата здійснити підготовку та проведення опалювального сезону кваліфікується як тяжка обставина.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що зазначені правові висновки Верховного Суду не можуть застосовуватися до цієї справи з огляду на неподібність правовідносин, з наступних мотивів.

Стверджуючи про нерелевантність зазначених висновків Верховного Суду, відповідач посилається на пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №696/1693/15-ц, відповідно до якого під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 сформовано такі висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини»:

« 24. Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

25. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів...

26. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

27. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин (як-от участь банку або іншої фінансової установи у кредитних правовідносинах, що слідує зі змісту частини першої статті 1054 ЦК України) та/чи їх специфічний об`єкт (об`єктом правовідносин за кредитним договором є кошти):

27.1. Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах.

27.2. Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення й об`єктний критерій.

28. Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність.»

…

31. Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.».

У постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Аналогічні висновки містяться у постановах ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі №127/2209/18 та від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17.

З урахуванням фактичних обставин справи, правовідносини у цій справі за змістовним критерієм є подібними до правовідносин у справах №925/1367/19, №925/555/20, №925/552/20, справі №925/1701/20.

Суд також відхиляє доводи відповідача щодо не доведення позивачем крайньої форми свого невигідного становища з наступних мотивів.

У відзиві на позовну заяву відповідач, з посиланням на постанови Верхового Суду від 10 червня 2021 року у справі №489/6021/17, від 08 серпня 2018 року у справі №638/8265/14-ц, від 10 липня 2018 року у справі №907/738/16, від 14 лютого 2018 року у справі №910/10765/17, стверджує, що доведенню підлягає не будь-які невигідні умови, а вкрай несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище - його крайні форми. Відповідач також зазначає, що позивачем не доведено того, що внаслідок укладання Договору з позивачем він опинився у важкому фінансовому становищу чи йому було завдано збитки, що такі збитки були завдані саме внаслідок укладення Договору з відповідачем. Матеріали справи взагалі не містять жодної інформації та доказів про фінансовий стан позивача, ризиків банкрутства, тощо. Також, позовна заява також не містить інформації щодо невиконання перед позивачем кінцевими споживачами зобов`язань з оплати електричної і теплової енергії, тощо.

У постановах, на які посилається відповідач, Верховний Суд зазначає про необхідність доведення вкрай несприятливого матеріального, фінансового, соціального чи іншого становища з метою встановлення наявності тяжкої обставини, задля усунення якої було укладено договір.

За змістом статті 233 ЦК України тяжка обставина (вкрай невигідне становище сторони договору) має існувати на момент вчинення правочину, а не є наслідком його вчинення.

Позивачем надано баланс та звіт про фінансові результати за І півріччя 2022 року та за 2022 рік, які свідчать про збитковість діяльності позивача станом на дату укладення Договору.

Разом з тим, конструкція статті 233 ЦК України не передбачає обов`язковості доведення позивачем вкрай невигідного фінансового становища чи загрози банкрутства.

З пункту 7.9 постанови Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справ №925/1701/20 вбачається, що в якості тяжких обставин можуть виступати хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини.

Таким чином, перелік тяжких обставин не є вичерпним.

Тяжкою обставиною в цій справі є ризик зриву опалювального сезону 2022/2023 та припинення надання споживачам комунальних послуг в умовах воєнного стану.

Спірний Договір було укладено під впливом тяжкої обставини задля її усунення, тобто задля забезпечення своєчасного початку та проведення опалювального сезону, недопущення припинення надання споживачам комунальних послуг.

Таким чином, суд констатує наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжкою обставиною та укладеним між сторонами спірним Договором.

Суд також відхиляє доводи відповідача щодо обов`язку позивача довести, що відповідач усвідомлював перебування позивача під впливом тяжкої обставини та користувався цим, з наступних мотивів.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову в цій частині, відповідач посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 листопада 2021 року у справі №21/89б/2011 (913/630/20) та від 04 грудня 2019 року у справі №910/5425/18.

Разом з тим, з постанов Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі №925/1701/20 та від 07 вересня 2023 року у cправі №910/20709/21 вбачається, що факт усвідомлення відповідачем тяжких обставин та отримання користі від цього не є обов`язковими елементами доказування.

Під час вирішення справи суд застосовує принцип, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, згідно з яким має враховуватися саме остання позиція Верховного Суду, тобто позиція, яка сформована пізніше.

Суд також враховує, що відповідно до частини 2 статті 233 Цивільного кодексу України при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Таким чином, факт того, що інша сторона скористалася тяжкою обставиною, підлягає доказуванню у разі заявлення вимоги про відшкодування збитків, яка в цій справі заявлена на була.

Крім того, з листа Міжгалузевої асоціації з розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» від 29 червня 2023 року № 38 вбачається, що відповідач є основним постачальником природного газу та безпосередньо учасником процедури врегулювання заборгованості відповідно до Закону № 2479.

Таким чином, відповідач не міг не усвідомлювати обов`язок позивача забезпечити проведення опалювального сезону в умовах тривалого мораторію на підвищення тарифів, що був запроваджений Меморандумом «Про взаєморозуміння щодо врегулювання проблемних питань у сфері централізованого постачання теплової енергії та постачання гарячої води» від 9 лютого 2021 року, Меморандумом «Про взаєморозуміння щодо врегулювання проблемних питань у сфері постачання теплової енергії та постачання гарячої води в опалювальному періоді 2021/2022 рр.» від 30 вересня 2021 року та Законом № 2479-ІХ, що призвело до неможливості здійснення повної оплати за природний газ за рахунок економічно обґрунтованих тарифів на теплову енергію.

Суд також враховує, що у відповідності до пункту 5.2 Договору для цілей виконання пункту 5.1 цього Договору Споживач зобов`язується у строк до початку дії цього Договору в частині зобов`язань Постачальника щодо передачі природного газу (п. 2.1 та 13.1 Договору) укласти договори або додаткові угоди до договорів банківського рахунку щодо здійснення договірного списання (надалі - Договір про Договірне списання) з рахунків Споживача, на який надходять кошти в оплату за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ.

Під час підписання Договору про Договірне списання сторони зобов`язані використовувати накладення електронного підпису та печатки (за наявності) відповідно до вимог законодавства про електронний документообіг та електронні довiрчi послуги, сервіси для обміну електронними документами, при цьому електронні копії документів та електронне листування прирівнюється до оригіналів документів (повідомлень). Договір про Договірне списання укладається між Споживачем, Постачальником та банком, в якому обслуговується відповідний рахунок Споживача. Споживач також зобов`язується не відкривати інших рахунків в будь-яких банківських установах для отримання коштів в оплату за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ, та не здійснювати розрахунки за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ, із застосуванням будь-яких інших рахунків, ніж рахунок, відносно якого укладений Договір про Договірне списання.

Умови договору банківського рахунку, укладеного між банком i Споживачем, згідно з яким обслуговується рахунок Споживача, на який надходять кошти в оплату за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ, підлягають виконанню сторонами Договору банківського рахунку у частині, в якій вони не суперечать умовам Договору про Договірне списання, та сторони підтверджують свої зобов`язання за ними.

Договором про Договірне списання повинно бути передбачено, що у разі одночасного надходження до банку кількох документів, на підставі яких здійснюється списання грошових коштів, банк списує кошти з рахунку Споживача в такій черговості:

1) у першу чергу списуються грошові кошти на підставі рішення суду для задоволення вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, а також вимог про стягнення аліментів;

2) у другу чергу списуються грошові кошти на підставі рішення суду для розрахунків щодо виплати вихідної допомоги та оплати праці особам, які працюють за трудовим договором (контрактом), а також виплати за авторським договором;

3) у третю чергу списуються грошові кошти на підставі інших рішень суду;

4) у четверту чергу списуються грошові кошти за розрахунковими документами, що передбачають платежі до бюджету i розрахунки Споживача з персоналом та пов`язані з ними обов`язкові відрахування, передбачені чинним законодавством України;

5) у п`яту чергу списуються грошові кошти для виконання грошових зобов`язань Споживача перед банком в порядку договірного списання;

6) у шосту чергу списуються грошові кошти для виконання грошових зобов`язань Споживача перед Постачальником за всіма договорами постачання природного газу (в тому числі i за цим Договором постачання природного газу); у разі надходження до банку більше одного повідомлення договірне списання здійснюється в порядку черговості їх надходження до банку;

7) у сьому чергу списуються грошові кошти за іншими розрахунковими документами в порядку черговості їх надходження до банку, та на підставі інших умов договорів про здійснення договірного списання.

У разі порушення Споживачем умов розрахунків за поставлений природний газ оплата за природний газ за цим Договором здійснюється шляхом щоденного Договірного списання банками залишку грошових коштів з банківських рахунків Споживача, на які надходять кошти в оплату за послуги, для надання яких використано поставлений природний газ, на банківський рахунок Постачальника.

Договірне списання (перерахування) з поточного рахунку Споживача на поточний рахунок Постачальника здійснюється з дати отримання банком повідомлення Постачальника про порушення строків розрахунків за цим Договором, на підставі відповідного Договору про Договірне списання до повного виконання зобов`язань Споживача в частині розрахунків за поставлений природний газ за цим Договором без застосування платіжних вимог від Постачальника.

Таким чином, умовами Договору передбачено безспірне списання банком на користь відповідача грошових коштів, які надходять на рахунки позивача, без застосування платіжних вимог.

Відповідно до пункту 13.1 Договору цей Договір набирає чинності в частині зобов`язань Постачальника щодо передачі природного газу відповідно до п. 2.1 Договору - після настання відкладальних обставин згідно зі ст. 212 Цивільного кодексу України, а саме: укладення Споживачем договорів/додаткових угод (додаткових договорів) про договірне списання з поточних банківських рахунків, на які надходять кошти у вигляді плати за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ, строком дії до повного виконання зобов`язань Споживача за всіма договорами, укладеними з Постачальником, або повного погашення заборгованості за такими договорами, та виконання п. 5.2 Договору.

Таким чином, в умовах дії мораторію на підвищення тарифів передача природного газу за Договором поставлена в залежність від укладення договору про договірне списання. В свою чергу, природний газ використовується позивачем для виробництва теплової енергії та надання комунальних послуг споживачам та має придбаватися за найнижчою ціною. За відсутності енергоносіїв проведення опалювального сезону є неможливим.

Зазначене свідчить, що відповідач скористався тяжкими обставинами, в яких перебував позивач на дату укладення Договору.

Матеріалами справи, зокрема протоколами засідань Територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, листом Міжгалузевої асоціації з розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» від 29 червня 2023 року № 38, підтверджується та не спростовано відповідачем факт неможливості погашення позивачем заборгованості за спожитий природний газ за рахунок тарифу на теплову енергію.

В свою чергу, неможливість виконання умови укладених договорів постачання природного газу в частині оплати визнана Кабінетом міністрів України. Для врегулювання ситуації на ринку теплопостачання Кабінетом міністрів внесено на розгляд Верховної Ради України законопроєкт №11273 від 20 травня 2024 року (далі - Законопроект №11273), яким запропоновано не здійснювати стягнення заборгованості теплопостачальних організацій перед ТОВ «Газопостачальна організація «Нафтогаз Трейдинг» за природний газ до відшкодування суб`єктам в сфері теплопостачання заборгованості з різниці в тарифах відповідно до Закону № 1730-VIII.

Таким чином, в умовах не відшкодування заборгованості з різниці в тарифах у позивача відсутнє джерело для повної оплати заборгованості перед відповідачем. Зазначене свідчить про укладення Договору на вкрай невигідних для позивача умовах.

За таких обставин суд погоджується з тим, що згода позивача на укладення Договору на умовах, передбачених пунктами 5.1 та 5.4 Договору, зумовлена державним регулюванням, і не є наслідком вільного волевиявлення позивача.

З огляду на доводи сторін, суд констатує наступне:

(1) чинне законодавство зобов`язує позивача, як виконавця комунальних послуг, забезпечувати їх надання безперервно;

(2) для виконання регуляторних вимог щодо забезпечення найнижчої собівартості позивач зобов`язаний був придбавати природний газ саме у відповідача;

(3) Договір між позивачем та відповідачем укладено в умовах дії мораторію на підвищення тарифів на комунальні послуги, що унеможливило відшкодування витрат позивача на виробництво теплової енергії за рахунок економічно обґрунтованого тарифу;

(4) компенсація заборгованості з різниці в тарифах, яка я джерелом погашення заборгованості позивача за природний газ, Державою не здійснювалася;

(5) спірний Договір було укладено під впливом тяжкої обставини та задля її усунення, тобто задля забезпечення своєчасного початку та проведення опалювального сезону, недопущення припинення надання споживачам комунальних послуг;

(6) спірний Договір укладено на вкрай невигідних умовах щодо оплати заборгованості за природний газ, що не враховують дію мораторію на підвищення тарифів та відсутність компенсації заборгованості з різниці в тарифах;

(7) воля позивача не відповідає його волевиявленню.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені судом, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, на підставі частини 1 статті 233 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними пунктів 5.1 та 5.4 Договору.

2) Щодо позовних вимог про внесення змін до Договору.

Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, зміна правовідношення.

Згідно з частинами 1,2 статті 651 Цивільного України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з приписами ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Натомість, частинами 1, 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує,

(1) чи існує у позивача право або законний інтерес;

(2) якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (відповідачами);

(3) якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту

(4) чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19, пункт 48), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20, пункт 14), від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 (провадження № 12-8гс22, пункт 9.12), від 02 серпня 2023 року у справі № 924/1288/21 (провадження № 12-5гс23, пункт 128).

Позивач просить суд внести зміни до Договору шляхом його доповнення пунктами п.5.1-1 та 5.7 у наступній редакції:

« 5.1.-1. Крім випадків, передбачених пунктом 5.7 цього Договору, Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу шляхом оплати за природний газ виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду.

Остаточний розрахунок за фактично переданий Постачальником природний газ в розрахунковому періоді, відповідно до акту/актів приймання-передачі природного газу, здійснюється Споживачем до 25 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу (розрахунковим періодом).

У разі, якщо Споживач не здійснив остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ до 25 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу, Постачальник має право на припинення постачання газу Споживачу шляхом виключення Споживача з Реєстру споживачів, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.

У разі відсутності акту/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого Споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього Договору.»

« 5.7. Розрахунки за Договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для Споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості Споживача за рахунок видатків Державного бюджету, розрахунки між сторонами за Договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення Споживачем на користь Постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах.».

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, який не відновить порушене право позивача на компенсацію різниці в тарифах за рахунок державного фінансування.

На переконання відповідача, належним способом захисту є пред`явлення позивачем позову безпосередньо до Держави. Крім того, відповідач посилається на право позивача скористатися способом захисту, встановленим статтею 15 Закону України «Про ціни і ціноутворення».

Суд відхиляє зазначені доводи відповідача з наступних мотивів.

Згідно абзацу другого частини 1 статті 1 Закону №1730-VIII взаєморозрахунки - розрахунки з погашення заборгованості, що проводяться за рахунок видатків державного бюджету учасниками процедури врегулювання заборгованості.

Статтею 4 Закону №1730-VIII в редакції Закону №2479-IX передбачено, що взаєморозрахунки або перерахування субвенції проводяться щодо врегулювання заборгованості з різниці в тарифах для погашення:

- кредиторської заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші спожиті енергоносії, використані для виробництва теплової енергії для населення, надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води населенню (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків, а в разі її відсутності - кредиторської заборгованості перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води іншим категоріям споживачів або операторами газотранспортної чи газорозподільної системи за послуги з розподілу або транспортування природного газу, а також кредиторської заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення;

- кредиторської заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", суб`єктом господарювання, що здійснює функції постачальника "останньої надії", за спожитий природний газ з 1 червня 2021 року по останнє число шостого місяця після місяця, в якому припинено або скасовано воєнний стан (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків, а в разі її відсутності - кредиторської заборгованості перед операторами газотранспортної чи газорозподільної системи за послуги з розподілу або транспортування природного газу;

- кредиторської заборгованості теплопостачальних організацій перед теплогенеруючими організаціями за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам;

- кредиторської заборгованості оптового постачальника електричної енергії перед теплогенеруючими організаціями в обсязі спожитої для виробництва та надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення електричної енергії (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за електричну енергію), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків;

- кредиторської заборгованості підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту для виробництва та надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення електричну енергію її розподіл/передачу, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за електричну енергію), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків;

- зобов`язань учасників процедури врегулювання заборгованості перед державним бюджетом.

Таким чином, джерелом погашення заборгованості позивача перед відповідачем за спожитий природний газ закон визначає суму компенсації заборгованості з різниці в тарифах, що здійснюється за рахунок видатків державного бюджету.

Статтею 4 Закону №1730-VIII взаєморозрахунки або перерахування субвенції проводяться у порядку та на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, за рахунок та в межах видатків державного бюджету за цільовим призначенням, джерелом формування яких є надходження, визначені Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та на наступні роки на погашення заборгованості з різниці в тарифах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2022 р. №1403 затверджено Порядок та умови надання у 2022 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води згідно із Законом України "Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування", послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання і централізованого водовідведення згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" (далі - Порядок №1403).

Порядком № 1403 визначено механізм надання субвенції з державного бюджету, врегульовано питання щодо порядку проведення взаєморозрахунків та затверджено примірний договір про організацію взаєморозрахунків.

Відповідно до пункту 7 Порядку №1403 у першу чергу погашаються борги перед ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" за природний газ, використаний для виробництва теплової та/або електричної енергії.

Таким чином, Кабінетом міністрів України врегульовано порядок та умови погашення заборгованості позивача перед відповідачем.

Разом з тим джерелом погашення боргу може бути лише стаття витрат, яка передбачена Державним бюджетом України на відповідний рік.

Частиною 1 статті 39 Бюджетного кодексу України встановлено, що розгляд та затвердження Державного бюджету України відбувається у Верховній Раді України за спеціальною процедурою, визначеною Регламентом Верховної Ради України.

Згідно частини 6 статті 159 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» визначено, що закон про Державний бюджет України приймається Верховною Радою України до 1 грудня року, що передує плановому.

У відповідності до частині 1 статті 47 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» зазначено про те, що Верховна Рада приймає рішення більшістю голосів народних депутатів від конституційного складу Верховної Ради.

Статтею 93 Конституції України визначено, що право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року по справі № 9901/787/18 сформульовано такий правовий висновок:

«Статтею 75 Конституції України встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - ВРУ. Визначення ВРУ єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Повноваження Ради реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України під час сесій на її засіданнях (ст. 91 Конституції України).

Згідно з п. 3 ст. 85 Основного Закону України до повноважень ВРУ належить прийняття законів. При цьому, здійснюючи законотворчу діяльність, Рада не виконує владні управлінські функції, які можуть бути предметом оскарження.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. 1 і 2 ст. 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Аналізуючи зазначені законодавчі положення, можна дійти висновку, що нормами КАС України регламентується порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій, і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів, а тому до підсудності Верховного Суду як суду першої інстанції віднесено лише ті спори щодо оскарження актів (дій чи бездіяльності) Ради, які виникають у правовідносинах, де ВРУ, як орган законодавчої влади, реалізовує свої владні повноваження (крім законодавчої діяльності).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження за вимогами позивачів про зобов`язання ВРУ прийняти закон щодо виконання рішень національних судів, тобто спонукати парламент вчинити певні дії в межах законотворчого процесу, оскільки, обравши такий спосіб захисту, позивачі фактично мають на меті реалізувати право законодавчої ініціативи в парламенті, яким вони у силу приписів ч. 1 ст. 93 Конституції України не наділені.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що дії та бездіяльність ВРУ, яку оспорюють позивачі, за своїм змістом не є управлінською діяльністю, яка створює безпосередньо для них будь-які правові наслідки, а тому ці правовідносини не можуть створювати публічно-правовий спір, який віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

За таких обставин висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що юрисдикція Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не поширюється на справи в публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із ВРУ щодо вчинення нею дій чи бездіяльності в рамках процедури законотворчого процесу, є правильним.

При цьому суд першої інстанції правомірно не зазначив, у порядку якого судочинства має розглядатись такий спір, оскільки, на переконання Великої Палати Верховного Суду, поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і які взагалі не підлягають судовому розгляду.».

З урахуванням викладеного суд констатує, що позивач, який не є суб`єктом законодавчої ініціативи, не наділений правом спонукати Верховну Раду України приймати відповідні закони, а пред`явлення позову до Держави з вимогою виділити кошти в бюджеті для компенсації заборгованості з різниці в тарифах не підлягають судовому розгляду.

Посилання відповідача на спосіб захисту, передбачений статтею 15 Закону України «Про ціни і ціноутворення», суд не бере до уваги з огляду на наступне.

Згідно частини 2 статті 15 Закону України «Про ціни і ціноутворення» установлення Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається і може бути оскаржено в судовому порядку.

Разом з тим, неможливість для позивача застосовувати економічно обґрунтований тариф обумовлена мораторієм на підвищення тарифів, який встановлений Законом №2479-IX, а не рішеннями органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування.

Таким чином, звернення з позовом про оскарження тарифів не може вважатися належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача в ситуації законодавчого мораторію на підвищення тарифів.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

Згідно частин 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Надаючи правову оцінку обставинам, в яких позивачем та відповідачем було укладено спірний Договір, суд констатує наступне.

Пунктом 51 постанови Верховного Суду від 23.04.2024 у справі № 925/636/23 сформовано такий висновок щодо застосування норм статті 4 Закону № 1730-VIII в редакції Закону № 2479-IX:

(1) стаття 4 Закону України "Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування" № 1730-VIII в редакції Закону України від 29 липня 2022 року № 2479-IX має на меті врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ з 1 червня 2021 року. Це врегулювання здійснюється шляхом взаєморозрахунків між сторонами заборгованості; перерахування субвенції з державного бюджету теплопостачальним та теплогенеруючим організаціям для погашення заборгованості;

(2) наявність заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з її постачання не є достатньою підставою для звільнення теплопостачальних та теплогенеруючих організацій від обов`язку оплатити спожитий ними природний газ, а також послуги з його розподілу та транспортування. Для застосування цього механізму сторони мають укласти договір про організацію взаєморозрахунків. Умови та порядок проведення взаєморозрахунків або перерахування субвенції у 2022 році визначені постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2022 року № 1403;

(3) Закон не передбачає можливість проведення взаєморозрахунків за рішенням суду при вирішенні спору про стягнення заборгованості за спожитий газ. Суд не може провести таке зарахування самостійно.

Таким чином, факт наявності заборгованості держави перед позивачем з різниці в тарифах не припиняє зобов`язання позивача щодо оплати за спожитий природний газ.

Разом з тим, статтею 4 Закону №1730-VIII в редакції Закону №2479-IX передбачено, що взаєморозрахунки або перерахування субвенції проводяться щодо врегулювання заборгованості з різниці в тарифах, зокрема, для погашення кредиторської заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", суб`єктом господарювання, що здійснює функції постачальника "останньої надії", за спожитий природний газ з 1 червня 2021 року по останнє число шостого місяця після місяця, в якому припинено або скасовано воєнний стан (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків, а в разі її відсутності - кредиторської заборгованості перед операторами газотранспортної чи газорозподільної системи за послуги з розподілу або транспортування природного газу.

Таким чином, сума компенсації заборгованості з різниці в тарифах є джерелом погашення заборгованості теплопостачальних організацій перед ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз трейдинг»» за спожитий природний газ.

Законом №1730-VIII встановлено процедуру врегулювання заборгованості, тобто заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії, послуги з розподілу та транспортування природного газу, теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію, послуги з розподілу/передачі електричної енергії, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Відповідно до статей 1, 4 Закону № 1730-VIII заходи з врегулювання заборгованості включають, зокрема, визначення законом про державний бюджет на відповідний рік субвенції, встановлення Кабінетом міністрів України порядку та умов проведення взаєморозрахунків або перерахування субвенції, укладення учасниками процедури врегулювання заборгованості договору про організацію взаєморозрахунків, тобто розрахунків з погашення заборгованості, що проводяться за рахунок видатків державного бюджету учасниками процедури врегулювання заборгованості.

Таким чином, в даному випадку повинна бути вчинена юридично значима дія щодо фактичного погашення суми основного боргу за поставлений природний газ, зокрема, укладено договір про організацію взаєморозрахунків між учасниками спору.

В свою чергу, підписавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони погоджуються з тим, що між ними встановлюється інший (відмінний від того, що був передбачений у договорі постачання природного газу) порядок розрахунків і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за договором постачання природного газу.

Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.01.2020 у справі № 912/685/19 та від 29.04.2020 у справі № 917/693/19.

До підписання договору про організацію взаєморозрахунків зобов`язання позивача з оплати природного газу не припиняються.

З системного аналізу Закону №1730-VIII вбачається, що його основною метою є погашення заборгованості підприємств теплопостачання за природний газ за рахунок видатків державного бюджету в частині, що дорівнює заборгованості з різниці в тарифах.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, сформованих під час розгляду справ про застосування наслідків невиконання зобов`язань споживачем за договором постачання природного газу, після укладення договору про організацію взаєморозрахунків «відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків у частині, яка сплачується за рахунок субвенцій, тому як державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), що, по суті, усуває відповідача від виконання зобов`язання в частині гарантованих державою та, як наслідок, унеможливлює застосування до нього наслідків неналежного виконання зобов`язання» (Постанови Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 904/2732/18, від 14.07.2020 у справі № 923/1064/18, від 05.03.2020 у справі № 926/19/19, а також у постанові від 18.01.2021 року у справі №924/1115/19).

Мета закону №1730-VIII досягається шляхом усунення теплопостачальних організацій від виконання зобов`язання за договором постачання природного газу в частині, гарантованій державою, внаслідок укладення договору про організацію взаєморозрахунків.

У період до укладення договору про організацію взаєморозрахунків, у позивача відсутнє джерело погашення заборгованості за природний газ з урахуванням наступного.

Пояснювальною запискою до Законопроєкту № 11273 підтверджуються такі обставини:

- у сфері теплопостачання накопичено низку проблемних питань, які потребують комплексного врегулювання шляхом внесення змін до чинного законодавства України. Одним із цих проблемних питань є значні обсяги кредиторської заборгованості підприємств, що потребує відповідного врегулювання;

основними причинами виникнення кредиторської заборгованості є запровадження на законодавчому рівні мораторію на підвищення тарифів у сфері теплопостачання, а також невідшкодування у 2022 та 2023 роках підприємствам тепло-, водопостачання та водовідведення обсягів заборгованості з різниці в тарифах;

- враховуючи відсутність компенсації заборгованості з різниці в тарифах з державного бюджету у 2022 - 2023 роках, гарантованої державою в умовах дії мораторію на підвищення тарифів на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, підприємства теплопостачання накопичили значні обсяги заборгованості за природний газ, спожитий після 1 червня 2021 року, перед ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»;

- фінансові ресурси для погашення цієї заборгованості в сьогоднішніх умовах у підприємств теплопостачання відсутні, що, відповідно, матиме негативні наслідки для їх діяльності (стягнення заборгованості відбуватиметься у судовому порядку, арештовуватимуться рахунки підприємств тощо).

Положення №812 так само, як Правила постачання, не враховують особливості взаємовідносин сторін в умовах дії мораторію на підвищення тарифів та наявності невідшкодованої заборгованості держави з різниці в тарифах.

Разом з тим, Законом №1730-VIII встановлена така модель погашення заборгованості теплопостачальних організацій за спожитий природний газ:

- узгодження обсягу заборгованості держави з різниці в тарифах;

- надання субвенції з державного бюджету;

- укладення учасниками процедури врегулювання заборгованості договору про організацію взаєморозрахунків, яким встановлюється порядок погашення заборгованості за природний газ за рахунок видатків державного бюджету.

Оскільки до укладення договору про організацію взаєморозрахунків обов`язок позивача щодо оплати за природний газ за договором не припиняється, а джерело такої оплати у позивача відсутнє, суд погоджується з тим, що ефективним способом захисту прав позивача є зміна судом договору в частині порядку оплати заборгованості за природний газ за договором, яка дорівнює заборгованості з різниці в тарифах, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону №1730-VIII.

Такий спосіб захисту випливає безпосередньо із Закону № 1730-VIII та узгоджується з позицією Кабінету міністрів України, викладеною в Законопроєкті № 11273, відповідно до якої заборгованість теплопостачальних організацій за природний газ, яка виникла станом на 01 жовтня 2023 року перед ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», не підлягає стягненню та врегульовується після відшкодування суб`єктам в сфері теплопостачання заборгованості з різниці в тарифах відповідно до Закону №1730-VIII.

З урахуванням зазначених обставин, суд вбачає наявність правових підстав для зміни спірного договору шляхом доповнення його пунктами 5.1-1 та 5.7 в наступній редакції:

« 5.1-1. Крім випадків, передбачених пунктом 5.7 цього Договору, Споживач здійснює розрахунок за придбанi обсяги природного газу шляхом оплати за природний газ виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду.

Остаточний розрахунок за фактично переданий Постачальником природний газ в розрахунковому періоді, відповідно до акту/актів приймання-передачі природного газу, здійснюється Споживачем до 25 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу (розрахунковим періодом).

У разі, якщо Споживач не здійснив остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ до 25 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу, Постачальник має право на припинення постачання газу Споживачу шляхом виключення Споживача з Реєстру споживачів, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.

У разі відсутності акту/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого Споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього Договору.»

« 5.7. Розрахунки за Договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для Споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості Споживача за рахунок видатків Державного бюджету, розрахунки між сторонами за Договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення Споживачем на користь Постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах».

Згідно із частиною другою статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10.02.2010).

Відтак, інші доводи, на які посилалися сторони в своїх заявах по суті справи, не описуються судом, як такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

З урахуванням викладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 ГПК України, судовий збір за розгляд справи покладається судом на відповідача.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 76-79,232-233, 237- 238 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного Товариства "Черкаське Хімволокно" задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати недійсними пункти 5.1 та 5.4 Договору постачання природного газу 7228- ПСО(ТКЕ)-36 від 05 вересня 2022 року, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Черкаське хімволокно» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».

3. Внести зміни до Договору постачання природного газу №7228-ПСО(ТКЕ)-36 від 05 вересня 2022 року, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Черкаське хімволокно» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», шляхом його доповнення пунктами 5.1-1 та 5.7 у наступній редакції:

« 5.1-1. Крім випадків, передбачених пунктом 5.7 цього Договору, Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступному порядку:

- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання- передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

У разі відсутності акту/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого Споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.3 пункту 3.5 цього Договору.

5.7. Розрахунки за Договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для Споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості Споживача за рахунок видатків Державного бюджету, розрахунки між сторонами за Договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення Споживачем на користь Постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах.»

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн. 00 коп. судового збору.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тест складено та підписано 04.12.2024

Суддя Г.П. Бондаренко-Легких