РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2024Справа № 910/8853/23

За позовом Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" м. Києва

до 1. Міністерства оборони України, 2. Тернопільської обласної державної адміністрації, 3. Військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1

про визнання рішень, наказів та актів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії,

Суддя Паламар П.І.

Секретар судового засідання Григоряк М.С.

Представники:

від позивача: Перевозник П.М.,

від відповідачів: 1. Святецький М.П., 2. Перейма М.І., 3. Синюк А.С.

СУТЬ СПОРУ :

у червні 2023 року Акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося з суд указаним позовом до Міністерства оборони України (далі-відповідач 1.) та Тернопільської обласної державної адміністрації (далі-відповідач 2.).

Ухвалою суду від 25 червня 2024 р. до участі у справі в якості співвідповідача залучено Військову частину НОМЕР_1 (далі-відповідач 3.)

За змістом позовної заяви позивачем заявлено про:

- визнання недійсними рішень Ради оборони Тернопільської області №№ 10 від 3 березня 2022 р. (в частині пункту 15); 12 від 5 березня 2022 р. (в частині пункту 2); 13 від 6 березня 2022 р. (в частині пункту 3); 15 від 8 березня 2022 р. (в частині пункту 6); 19 від 12 березня 2022 р. (в частині пункту 1); 22 від 16 березня 2022 р. (в частині пункту 7); 29 від 28 березня 2022 р. (в частині пункту 3) щодо зобов`язання командира НОМЕР_2 бригади територіальної оборони (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити вилучення у філії АТ "ДПЗКУ" "Тернопільський комбінат хлібопродуктів" 610,650 тонн борошна пшеничного першого гатунку та 678,500 тонн борошна пшеничного вищого гатунку;

- визнання недійсними наказів командира Військової частини НОМЕР_1 № 7 від 3 березня 2022 р., 8 від 5 березня 2022 р., 9 від 6 березня 2022 р., 10 від 8 березня 2022 р., 13 від 12 березня 2022 р., 15 від 16 березня 2022 р., від 17 березня 2022 р. про вилучення у філії АТ "ДПЗКУ" "Тернопільський комбінат хлібопродуктів" 610,650 тонн борошна пшеничного першого гатунку та 678,500 тонн борошна пшеничного вищого гатунку;

- визнання недійсними актів про вилучення майна б/н від 4 березня 2022 р., б/н від 7 березня 2022 р., б/н від 7 березня 2022 р., б/н від 7 березня 2022 р., б/н від 7 березня 2022 р., б/н від 10 березня 2022 р., б/н від 10 березня 2022 р., б/н від 10 березня 2022 р., б/н від 12 березня 2022 р., б/н від 12 березня 2022 р., б/н від 14 березня 2022 р., б/н від 14 березня 2022 р., б/н від 15 березня 2022 р., б/н від 18 березня 2022 р., б/н від 18 березня 2022 р., б/н від 19 березня 2022 р., б/н від 20 березня 2022 р., б/н від 21 березня 2022 р., б/н від 29 березня 2022 р. щодо вилучення у філії АТ "ДПЗКУ" "Тернопільський комбінат хлібопродуктів" 610,650 тонн борошна пшеничного першого гатунку та 678,500 тонн борошна пшеничного вищого гатунку;

- зобов`язання Міністерства оборони України, Тернопільської обласної державної адміністрацію підписати та надати АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" акти про примусове відчуження майна (610,650 тонн борошна пшеничного першого гатунку та 678,500 тонн борошна пшеничного вищого гатунку), оформлені згідно з єдиним зразком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 998 від 31 жовтня 2012 р.

Позивач зазначав, що з метою забезпечення продовольчої безпеки Харківської області в умовах воєнного стану листом № 21-1300-07/31-ВС від 3 березня 2022 р. Міністерство аграрної політики та продовольства України ініційовано Тернопільській обласній військовій адміністрації здійснити примусове відчуження у нього 300000 т борошна пшеничного 1-го ґатунку, яке перебувало у його філії "Тернопільський комбінат хлібопродуктів.

Тоді ж його повідомили, надавши витяги з рішень Ради оборони Тернопільської області №№ 10 від 3 березня 2022 р. (п. 15), 12 від 5 березня 2022 р. (п. 2), 13 від 6 березня 2022 р. (п. 3), 15 від 8 березня 2022 р. (п. 6), 19 від 12 березня 2022 р. (п. 1), 22 від 16 березня 2022 р. (п. 7), 29 від 28 березня 2022 р., введених у дію в день їх ухвалення розпорядженнями Тернопільської обласної військової адміністрації, про рішення примусово відчужити належне йому на праві приватної власності борошно пшеничне з наступним повним відшкодуванням його вартості.

На виконання цих рішень ним було відвантажено залізничним транспортом загалом 610,65 т борошна пшеничного 1-го ґатунку та 678,5 т борошна пшеничного вищого ґатунку загальною вартістю 16494100 грн.

На перші 8 партій борошна ним за участю відповідачів 2. та 3. були складені акти про примусове відчуження майна.

Тому, передаючи майно, він був переконаний, що його відчуження відбувається на компенсаційній основі.

Згодом лише після передачі останньої партії борошна йому було повідомлено, що ухвалені відповідачами рішення передбачали вилучення, а не примусове відчуження цього майна, та надані інші документи (рішення, накази, акти) відповідного змісту.

Зазначав, що такими діями відповідачів було незаконно та шляхом введення його в оману щодо природи правочину проведено реквізицію належного йому майна шляхом вилучення замість примусового відчуження, що позбавило його права на подальше відшкодування вартості цього майна.

Прийняті рішення про примусове вилучення борошна та підписані акти про вилучення майна здійснено не уповноваженими на це особами з перевищенням повноважень, оскільки Рада оборони Тернопільської області не належить до військового командування, його ж власний представник не мав повноважень на підписання актів про вилучення та передачу на такій підставі майна.

Його товариство є приватним акціонерним, а не державним підприємством чи державним господарським об`єднанням, тому належне йому на праві власності майно в силу вимог ст. 1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" могло бути лише примусово відчужене, а не вилучене.

Посилаючись на те, що внаслідок вказаних незаконних рішень та дій відповідачів порушено його право власності, оскільки позбавили його можливості у подальшому вимагати компенсації вартості цього майна, позивач на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 19, 41, 55 Конституції України просив позов задовольнити.

Також просив покласти на відповідачів понесені ним по справі судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.

Відповідач 1. у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог. Вказував, що він не був учасником відносин з вилучення у позивача майна з метою його передачі для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану, жодних рішень або дій з приводу цього майна не вчиняв, прав на нього не набув, тому не є належним відповідачем у справі.

Також вказував на правомірність оскаржуваних позивачем рішень та дій інших відповідачів, які були вправі на підставі рішення військового командування, погодженого з органом військового управління, вилучити у позивача майно для потреб держави, а обраний позивачем спосіб захисту не відносить його права на відшкодування вартості його майна.

Відповідач 2. у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог. Пояснив, що на виконання Закону України "Про правовий режим воєнного стану" для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку Указом Президента України № 68/2022 від 24 лютого 2022 року Тернопільська обласна державна адміністрація набула статусу військової адміністрації.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 8 указаного Закону в Україні або в окремих місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів АР Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, зокрема, такі заходи правового режиму воєнного стану як вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Вказував, що процедура вилучення майна у позивача відбулася в порядку та спосіб, визначені чинним законодавством. Первинне ж оформлення документів на примусове відчуження майна сталося внаслідок помилки під час виготовлення витягу з рішення ради оборони області, дійсний зміст якого відповідав змісту оскаржуваних нині наказів командира Військової частини НОМЕР_1 про примусове вилучення майна у позивача.

Відповідач 3. у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, аналогічних викладених іншими відповідачами. Також вказував, що згідно чинного законодавства обласні військові адміністрації і військові частини є суб`єктами, які наділені повноваженнями по визначенню потреби держави в умовах правового режиму воєнного стану, тому уповноважені вирішувати питання щодо відчуження або вилучення майна.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За змістом ч. 2 цієї статті в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 цієї Конституції.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Частини 2, 6 ст. 353 ЦК України встановлюють, що в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно, одночасно вона зобов`язується повернути грошову суму або річ, яка була нею одержана у зв`язку з реквізицією, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна.

За змістом ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 р. в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався. Воєнний стан триває дотепер.

Згідно п. 3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону "Про правовий режим воєнного стану".

Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначається Законом України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правого режиму воєнного чи надзвичайного стану".

За п. 1 ст. 1 зазначеного Закону примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

За правовою природою примусове відчуження майна у власника в умовах воєнного стану є реквізицією - є однією з передбачених законом підстав для припинення права власності (п. 9 ч. 1 ст. 346 ЦК України).

Вилучення майна - позбавлення державних підприємств, державних господарських об`єднань права господарського відання або оперативного управління індивідуально визначеним державним майном з метою його передачі для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану (п. 2 ст. 1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правого режиму воєнного чи надзвичайного стану").

Реквізиція як і вилучення в розумінні ст. 202 ЦК України є правочинами, на підставі яких набуваються, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки.

Судом встановлено, що позивач є акціонерним товариством, заснованим на державній власності, створеним шляхом перетворення однойменного державного підприємства, 100 % його акцій належить державі.

Це підтверджується статутом Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", розміщеним його на офіційному сайті www.pzcu.gov, витяг з якого додано до позовної заяви, поясненнями позивача та не заперечується відповідачами.

Заснування позивача на держаній власності та належність 100 % його акцій державі очевидно свідчить про те, що він є державним підприємством, яке діє в організаційно-правовій формі державного акціонерного товариства, 100% акцій якого належить державі.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 23 травня 2024 р. у справі № 921/140/21.

До березня 2022 року у власності позивача перебувало 610,65 т борошна пшеничного 1-го ґатунку та 687,5 т борошна пшеничного вищого ґатунку.

Це підтверджується поясненнями позивача складськими квитанціями на зерно, дозволами на переробку зерна, актами про зачистку виробничого корпусу та результати переробки зерна (форма № 117), звітами про рух хлібопродуктів і тари на елеваторах і складах (форма № 3-хс-37), а також не заперечується відповідачами.

Також встановлено, що на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_1 № 7 від 3 березня 2022 р., 8 від 5 березня 2022 р., 9 від 6 березня 2022 р., 10 від 8 березня 2022 р., 13 від 12 березня 2022 р., 15 від 16 березня 2022 р., від 17 березня 2022 р., рішень Ради оборони Тернопільської області №№ 10 від 3 березня 2022 р. (п. 15), 12 від 5 березня 2022 р. (п. 2), 13 від 6 березня 2022 р. (п. 3), 15 від 8 березня 2022 р. (п. 6), 19 від 12 березня 2022 р. (п. 1), 22 від 16 березня 2022 р. (п. 7), 29 від 28 березня 2022 р., введених у дію в дні їх ухвалення розпорядженнями Тернопільської обласної військової адміністрації, 19 актами про вилучення майна від 4-29 березня 2022 р. вищевказане борошно у позивача було вилучене з метою забезпечення продовольчої безпеки в умовах правового режиму воєнного стану.

Це підтверджується частково поясненнями позивача, поясненнями відповідачів 2. та 3., наявними у матеріалах справи копіями вищевказаних наказів, рішень, розпоряджень, актів про вилучення майна.

Наявні у справі копії рішень Ради оборони Тернопільської області №№ 10 від 3 березня 2022 р. (п. 15), 12 від 5 березня 2022 р. (п. 2), 13 від 6 березня 2022 р. (п. 3), 15 від 8 березня 2022 р. (п. 6), 19 від 12 березня 2022 р. (п. 1), 22 від 16 березня 2022 р. (п. 7) та акти про примусове відчуження майна від 4-10 березня 2022 р. не спростовують факту саме вилучення майна у позивача, а не його примусове відчуження.

Згідно з поясненнями відповідача 2., які за наявними у справі матеріалами видаються цілком вірогідними, таке оформлення документів стало наслідком помилки під час виготовлення витягу з рішення ради оборони області, дійсний зміст якого відповідав змісту оскаржуваних нині наказів командира Військової частини НОМЕР_1 про примусове вилучення майна у позивача.

Заявлені позивачем вимоги обгрунтовані надмірним втручанням держави в особі органу військового командування у його право мирного володіння, оскільки внаслідок ухвалення рішення про вилучення майна він позбавлений права вимагати наступного повного відшкодування його вартості.

Таким чином, дійсною метою поданого позову є захист права вимоги, що в розумінні положень чинного законодавства становить поняття майна (ст.ст. 191, 656 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Цими ж положеннями передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У розумінні Закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Позовні вимоги про оскарження наказів, рішень та актів про вилучення фактично зводяться до оспорення правочинів з реквізиції індивідуально визначеного майна (борошна), яке раніше належало позивачеві.

При цьому, разом з ними останнім не висувається вимог про повернення йому цього майна, що становить бажану мету (правовий наслідок) такого способу захисту як спростування (визнання недійсним) правочину, який укладений з недоліками (ст.ст. 215, 216 ЦК України).

Про небажання повертати майно та правомірність перебування цього майна у володінні держави позивач неодноразово пояснював у ході судового розгляду.

Позбавлення ж позивача як державного підприємства частини належного йому майна шляхом вилучення в розумінні вимог чинного законодавства є законним обмеженням в умовах правового режиму воєнного стану.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання правочину недійсним не призведе до ефективного поновлення права на майно, яке він суб`єктивно визнає порушеним.

У зв`язку з наведеним доводи позовної заяви про недоліки наказів командира військової частини відповідача як органу військового командування (ст. 3 Закону України "Про правовий режим воєнного стану") та рішень Ради оборони Тернопільської області і розпоряджень Тернопільської обласної державної адміністрації як органу військового управління (ст. 4 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану"), що й установили правочин реквізиції, не мають правового значення для вирішення даного позову.

Те саме стосується й доводів щодо перевищення представником позивача повноважень під час передачі спірного майна.

Вимоги ж про переоформлення документів, які засвідчують факт приймання-передачі майна, щодо якого прийняте рішення про реквізицію та самі по собі не є правочинами, щодо укладення яких можливе вирішення спору в суді, також не підлягають задоволенню.

Належним способом захисту заявлених прав за викладених обставин є пред`явлення, за наявності відповідних правових підстав, вимоги про відшкодування вартості майна, яке раніше належало позивачу, про що не заявляється даним позовом.

Заявлені ж позивачем вимоги не спрямовані на захист його прав у спосіб, визначений чинним законодавством, тому відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України задоволенню не підлягають.

Оскільки у позові відмовлено, понесені по справі господарські витрати стосовно до вимог ст. 129 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

у позові Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" м. Києва відмовити.

Рішення набирає законної сили та підлягає оскарженню у строк і порядку, визначені ст. 241 та розділом ІV ГПК України.

Повне судове рішення складене 6 грудня 2024 р.

Суддя господарського суду міста Києва П.І.Паламар