ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 р. м. Ужгород Справа № 907/870/24

Суддя Господарського суду Закарпатської області Мірошниченко Д.Є., за участю секретаря судового засідання Нагібіної І.В.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Хустської окружної прокуратури, м. Хуст Закарпатської області в інтересах держави в особі Міжгірської селищної ради, смт Міжгір`я Хустського району Закарпатської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут", м.Ужгород

про визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору № 160607/2022 про постачання електричної енергії споживачу від 11.02.2022 та стягнення 38 271,00 грн

За участю представників:

прокуратури Чулей Олександр Юрійович, посвідчення № 069356 від 01.03.2023,

позивача не з`явився,

відповідача Фартушок Тарас Ігорович, адвокат, довіреність № 20 від 28.12.2023

ВСТАНОВИВ:

Хустська окружна прокуратура діючи в інтересах держави в особі Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут", у якому просить суд:

- визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 21.09.2022 до договору № 160607/2022 про постачання електричної енергії споживачу від 11.02.2022, укладеного між Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут";

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" на користь Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області кошти в сумі 38 271,00 грн.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/870/24 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д. Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2024.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 21.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи № 907/870/24 здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановивши учасникам справи строк на подання до суду заяв по суті справи.

23.10.2024 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За результатами розгляду означеної заяви суд відповідно до ухвали від 24.10.2024 відмовив у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та, з урахуванням декларованого Товариством з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" наміру взяти участь в усних слуханнях справи, судом постановлено призначити справу № 907/870/24 до розгляду з повідомленням учасників справи в судовому засіданні, яке призначено на 20.11.2024.

05.11.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву.

08.11.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла відповідь прокурора на відзив відповідача.

18.11.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив.

Прокурор в судовому засіданні 20.11.2024 позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених в позовній заяві підстав.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку шляхом надіслання ухвал суду від 21.10.2024 та від 24.10.2024 до електронного кабінету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, що підтверджується довідками про доставку електронних листів від 21.10.2024 та від 24.10.2024.

Відповідно до частини 2 статті 14 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Згідно з частиною 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з приписами статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до статті 202 ГПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на вищенаведене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними в матеріалах справи доказами, яких достатньо для прийняття рішення у справі.

У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція прокурора.

Позовні вимоги прокурора обґрунтовані обставинами недійсності додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії споживачу, як такої, що укладена з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку з підвищенням означеною додатковою угодою без визначених законодавством підстав ціни товару в розмірі, що перевищує 10 % встановленої в договорі про закупівлю.

У зв`язку з наведеним прокурор зазначає, що розмір безпідставно (зайво) отриманих відповідачем коштів від позивача в якості оплати вартості поставленої останньому електричної енергії, як різниця між фактично сплаченою споживачем вартістю електроенергії та сумою, яку він повинен був сплатити без врахування зміненої означеною додатковою угодою ціни 1 кВт/год електроенергії, становить 38 271,00 грн, які просить стягнути з відповідача у справі.

Письмові пояснення позивача.

Позивачем не подано суду жодних пояснень щодо предмету позовних вимог у даній справі.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відповідач у поданому суду відзиві на позовну заяву від 11.11.2024 заперечує проти позовних вимог прокурора в повному обсязі. Зазначає, що зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

При цьому відповідач звертає увагу на положення пункту 13.10 договору № 160607/2022 від 11.02.2022, згідно з яким істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами, крім випадків, зокрема:

- зменшення обсягів закупівлі...;

- збільшення ціни за одиницю товару...;

- покращення якості предмета закупівлі...;

- погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення... і т.д.

Також відповідач посилається на пункт 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 14.03.2018 за № 312 (далі ПРРЕЕ), відповідно до якого у разі надання у встановленому порядку електропостачальником споживачу повідомлення про зміни умов договору про постачання електричної енергії (у тому числі зміну ціни), що викликані змінами регульованих складових ціни (тарифу на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії, ціни (тарифу) на послуги постачальника універсальних послуг та/або "останньої надії") та/або змінами в нормативно-правових актах щодо формування цієї ціни або умов постачання електричної енергії, договір вважається із зазначеної в повідомленні дати зміни його умов (але не раніше ніж через 20 днів від дня надання споживачу повідомлення), про що зазначається у повідомленні:

1) достроково розірваним (без штрафних санкцій) за ініціативою споживача - у разі надання електропостачальнику письмової заяви споживача про незгоду/неприйняття змін протягом 5 робочих днів з дня отримання такого повідомлення, але не пізніше ніж за 10 календарних днів до зазначеної в повідомленні дати зміни умов договору;

2) зміненим на запропонованих електропостачальником умовах - якщо споживач не надав електропостачальнику письмову заяву про незгоду/неприйняття змін у встановлений цим пунктом термін.

З посиланням на положення статей 626, 627, 628, 638, 655, 712 ЦК України, статей 179, 265 Господарського кодексу України (далі ГК України), статтю 41 Закону України "Про публічні закупівлі" відповідач стверджує, що договір про закупівлю укладається і виконується відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що спеціальним Законом України "Про публічні закупівлі" встановлено перелік підстав для зміни істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, до яких відповідно до пункту 2 частини 5 статті 41 цього Закону віднесено випадки, коли відбувається збільшення ціни за одиницю товару. При цьому, обмеження щодо строків (частоти) зміни ціни за одиницю товару (не частіше ніж один раз на 90 днів) не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.

З урахуванням чого, відповідач доводить, що під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності умов, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у разі коливання ціни такого товару на ринку; якщо така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю).

Отже, за позицією відповідача застосована законодавцем конструкція "за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю" передбачає, що у разі коливання ціни такого товару на ринку у бік збільшення сторони договору про закупівлю можуть збільшити ціну за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню його ціни на ринку з одночасним зменшенням обсягів закупівлі цього товару, що також вказує на неможливість збільшення ціни товару, якщо предметом договору про закупівлю є одна одиниця товару.

За таких обставин, згідно з доводами відповідача, під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності умов, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у разі коливання ціни такого товару на ринку, якщо така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю). При цьому, застосування цієї норми можливе, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить виконання цього договору для однієї зі сторін договору невигідним, збитковим. У контексті наведеного відповідач зазначає, що чинним законодавством не визначено, які саме документи мають підтверджувати факт коливання ціни товару на ринку. Тому залежно від специфіки предмета закупівлі факт коливання ціни товару на ринку може підтверджуватися, зокрема, довідками Торгово-промислової палати України, Державної служби статистики України, даними із сайту "Оператор ринку" тощо.

Такі свої аргументи відповідач наводить з посиланням на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21 щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", згідно з якою сторони договору про закупівлю можуть вносити необмежену кількість разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10 % за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку, і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Окремо відповідач звертає увагу на Положення про Міністерство економіки України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 459 (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2021 № 504 "Про перейменування Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України"), згідно з яким Уповноваженим органом з питань закупівель в Україні є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Відповідно до статті 9 Закону України "Про публічні закупівлі" однією з основних функцій Міністерства є надання узагальнених відповідей рекомендаційного характеру щодо застосування законодавства у сфері закупівель.

Долучивши до відзиву на позовну заяву роз`яснення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 07.04.2015 № 3302-05/11398-07 "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю" та листи цього Міністерства від 14.08.2019 № 3304-04/33869-06 "Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії", від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю", Товариство з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" зазначає, що вказаним Міністерством як Уповноваженим органом з питань закупівель в Україні неодноразово зазначалося, що залежно від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше, ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін. А також у листах Міністерства підтверджувалося, що обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю, зокрема, електричної енергії.

А тому, на переконання відповідача, спірна додаткова угода № 3 від 21.09.2022 про підвищення ціни за одиницю товару була укладена на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у повній відповідності до згаданих листів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Доводи прокурора про недійсність додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 відповідач спростовує документально підтвердженими обставинами щодо коливання ціни на ринку електричної енергії, у зв`язку з чим позивачу при укладенні оспорюваної прокурором угоди надавалися листи з даними/інформацією із сайту Державного підприємства "Оператора ринку", як документальне підтвердження коливання ціни на ринку електричної енергії.

Крім того, з посиланням на постанови Верховного Суду від 29.03.2019 № 826/6926/17, від 23.01.2020 у справі № 907/788/18 звертає увагу, що чинним законодавством не регламентовано та не визначено, якими саме документами може підтверджуватися коливання ціни товару на ринку, не визначено ані їх форму, ані зміст, а відповідно до листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14.08.2019 за № 3304-04/33869-06 "Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії" для документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку, сторони можуть використовувати інформацію з зазначеного вище сайту та перелік органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни електричної енергії на ринку та перелік підтверджуючих документів не є вичерпним.

Також, за позицією відповідача, попри однозначно встановлену можливість декілька разів підвищувати ціну за одиницю товару, в пункті 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не обмежується підсумковий, кінцевий відсоток підвищення ціни, а відтак сторони в договорі про закупівлю можуть щоразу збільшувати ціну за одиницю товару до 10 % та таке збільшення відбувається під час коливання ціни на товар (електроенергія) пропорційно збільшенню ціни на ринку, що свідчить про те, що усі додаткові угоди про підвищення ціни за одиницю товару були укладені на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у повній відповідності до листів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Крім того, зауважує, що відмова від укладення додаткових угод до договору від договору № 160607/2022 від 11.02.2022 порушила б співвідношення майнових інтересів сторін, так як ціна визначена у договорі № 160607/2022 від 11.02.2022 не покривала б витрат відповідача, пов`язаних з постачанням електричної енергії відповідно умов даного договору, а у випадку розірвання договору № 160607/2022 від 11.02.2022 сторонами, Міжгірською селищною радою Ужгородського району Закарпатської області необхідно б було обрати нового постачальника, провівши відповідну процедуру закупівлі, або укласти договір з постачальником "останньої надії", ціни якого в спірний період були значно більшими від зазначеної в оспорюваній прокурором додатковій угоді № 3 від 21.09.2022.

Водночас, з посиланням на викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 висновки щодо застосування приписів статті 216 ЦК України внаслідок недійсності правочину (двостороння реституція), відповідач зазначає про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України як підстави для стягнення спірних грошових коштів.

Відповідь на відзив.

Прокурором згідно з поданою суду відповіддю на відзив від 08.11.2024 викладено власні аргументи та міркування на спростування заперечень проти позову, які зазначені відповідачем у відзиві на позов.

З посиланням на постанову Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 прокурор пояснює, що метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закон України "Про публічні закупівлі", а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. Інше тлумачення відповідної норми закону нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначив, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

При цьому посилаючись також на послідовні правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 19.07.2022 у справі № 927/568/21, від 09.06.2022 № 927/636/21, від 31.05.2022 № 927/515/21, від 25.11.2022 № 927/563/20, прокурор стверджує, що підвищення ціни товару більш як на 10 % шляхом так званого "каскадного" укладення додаткових угод є недобросовісною діловою практикою з боку продавця (постачальника).

Прокурор також звертає увагу на постанову від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, в якій Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше, ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору (кількості підписаних додаткових угод). Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Зауважує, що у спірних правовідносинах чинною залишається саме дія додаткової угоди № 2 від 14.09.2022 до договору, відповідно до якої ціну 1 кВт/год електричної енергії збільшено на 8,75 % від ціни за договором до 3,973200 грн.

Прокурор відзначає, що у спірних правовідносинах сам договір № 160607/2022 від 11.02.2022 та додаткові угоди № 1-2 до нього (окрім оспорюваної додаткової угоди № 3 від 21.09.2022) укладені правомірно, а відтак наведені відповідачем висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, щодо застосування правових наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції (стаття 216 ЦК України) не є релевантними до даних правовідносин, оскільки у наведеній відповідачем справі предметом розгляду було визнання недійсним договору поставки в цілому.

Заперечення.

Відповідач у поданих суду запереченнях на відповідь на відзив від 18.11.2024 повторно акцентує увагу на тому, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" та Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області існували договірні відносини, згідно з якими здійснювалися розрахунки за спожиту електричну енергію та які виключають можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України. Відтак, оскільки договором № 160607/2022 від 11.02.2022 не встановлено строку повернення здійсненої споживачем переплати, відповідач доводить про неправомірність та передчасність вимоги щодо стягнення неправомірно сплачених коштів.

Наводить і інші заперечення аналогічні, що й у відзиві на позовну заяву.

Крім того, посилаючись на висновки викладені Верховним Судом у постанові 30.10.2024 у справі № 910/9383/23, відповідач просить врахувати, що визначення Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області як учасника у справі в процесуальному статусі позивача, свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи, оскільки такий учасник у справі за своєю суттю є співвідповідачем, та вказана обставина слугує підставою для відмови у задоволенні позову, а тому позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення в цілому.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

11.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" (у договорі постачальник) та Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області (у договорі споживач) за наслідками проведення закупівлі UA-2021-12-22-015636-с був укладений договір постачання електричної енергії споживачу № 160607/2022 (далі також договір), за умовами якого постачальник продає споживачу електричну енергію (09310000-5) (ДК 021:2015) у кількості 540 000 кВт/год для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 2.1 договору).

Пунктом 5.1 договору визначено, що споживач розраховується з постачальником за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни енергії згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору. Ціна за спожиту електричну енергію у 2022 році за 1 кВт/год, без урахування тарифів на її розподіл, становить 3,65 грн (з ПДВ), у тому числі: ціна електричної енергії 2,696027 грн; тариф на послуги з передачі електричної енергії 0,34564 грн; податок на додану вартість у розмірі 20 % до ціни електричної енергії 0,608333 грн. Загальна вартість всього обсягу поставки складає 1 971 000,00 грн (з ПДВ), ПДВ 328 500,00 грн.

Згідно з пунктами 5.3, 5.5 договору його ціна (сума) розрахована згідно з очікуваною вартістю предмета закупівлі та відповідає остаточній тендерній пропозиції учасника. Фінансування закупівлі здійснюється в межах реально затверджених видатків замовника на дану потребу. Сторони домовилися, що ціна електричної енергії, розрахована відповідно до пункту 5.1 договору, є обов`язковою для сторін з дати набрання нею чинності. Визначена на її основі вартість електричної енергії буде застосовуватися сторонами при складанні актів приймання-передачі електричної енергії та розрахунках за товар згідно з умовами договору. Розрахунковий періодом за цим договором є календарний місяць.

Відповідно до пункту 5.7 договору оплата рахунку постачальника за договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 5 робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції, щодо оплати рахунку, оформленого споживачем.

Пунктом 13.1 договору визначено, що договір набуває чинності з дати підписання сторонами та скріплення їх підписів печатками, і діє в частині постачання електричної енергії з моменту завершення процедури зміни постачальника до 31.12.2022 (включно), а в частині розрахунків до повного його виконання.

Відповідно до пункту 13.2 договору постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов договору споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір. Постачальник зобов`язаний повідомити споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації постачальнику, якщо споживач не приймає нові умови.

Згідно з пунктом 13.10 договору істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема, з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку в разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі про закупівлю;

3) покращення якості предмета закупівлі, за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі про закупівлю;

4) продовження строку дії та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження;

5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;

6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку із зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини 6 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до підпункту 13.10.1 пункту 13.10 договору у разі надання у встановленому порядку електропостачальником споживачу повідомлення про зміни умов договору про постачання електричної енергії (у тому числі зміну ціни), що викликані змінами регульованих складових ціни (тарифу на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії) та/або змінами в нормативно-правових актах щодо формування цієї ціни або умов постачання електричної енергії, та/або коливання ціни на ринку, договір вважається із зазначеної в повідомленні дати зміни його умов (але не раніше ніж через 20 днів від дня направлення споживачу повідомлення):

1) розірваним (без штрафних санкцій) за ініціативою споживача у разі надання електропостачальнику письмової заяви споживача про незгоду/неприйняття змін;

2) зміненим на запропонованих електропостачальником умовах якщо споживач не надав електропостачальнику письмову заяву про незгоду/неприйняття змін.

Судом також встановлено, що протягом строку дії договору між його сторонами були укладені такі додаткові угоди:

- додаткова угода № 1 від 07.03.2022 про зменшення обсягу закупівлі до 382 407 кВт/год та, відповідно, і зменшення суми договору до 1 395 785,55 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 2 від 14.09.2022 про зміну ціни електроенергії, зазначеної в пункті 5.1 договору до 3,973200 грн (з ПДВ);

- додаткова угода № 3 від 21.09.2022 про зміну ціни електроенергії, зазначеної в пункті 5.1 договору до 4,328687 грн (з ПДВ).

Судом встановлено та учасниками справи визнається, що на виконання умов договору постачальник протягом вересня-грудня 2022 року включно поставив, а споживач прийняв електричну енергію загальним обсягом 115 517 кВт/год, а саме:

- в вересні 2022 року 26 246 кВт/год електроенергії за ціною 4,2222411 грн (з ПДВ) за 1 кВт/год на суму 110 816,94 грн (з ПДВ), що підтверджується підписаним сторонами договору актом прийняття-передавання товарної продукції за вересень 2022 року № 160607/9/1 від 29.09.2022;

- в жовтні 2022 року 38 678 кВт/год електроенергії за ціною 4,328685 грн (з ПДВ) за 1 кВт/год на суму 167 424,95 грн (з ПДВ), що підтверджується підписаним сторонами договору актом прийняття-передавання товарної продукції за жовтень 2022 року № 160607/10/1 від 31.10.2022;

- в листопаді 2022 року 29 706 кВт/год електроенергії за ціною 4,328686 грн (з ПДВ) за 1 кВт/год на суму 128 587,97 грн (з ПДВ), що підтверджується підписаним сторонами договору актом прийняття-передавання товарної продукції за листопад 2022 року № 160607/11/1 від 02.12.2022;

- в грудні 2022 року 20 887 кВт/год електроенергії за ціною 4,328686 грн (з ПДВ) за 1 кВт/год на суму 90 413,28 грн (з ПДВ), що підтверджується підписаним сторонами договору актом прийняття-передавання товарної продукції за грудень 2022 року № 160607/12/1 від 20.12.2022.

Встановлено також, що за поставлену упродовж періоду з вересня по грудень 2022 року електричну енергію загальним обсягом 115 517 кВт/год Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області на виконання умов договору з врахуванням укладеної спірної додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 за період з вересня по грудень 2022 року сплатила Товариству з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" кошти в загальній сумі 497 243,14 грн, з яких:

- за вересень 2022 року (на підставі акта № 160607/9/1 від 29.09.2022) у загальній сумі 110 816,94 грн згідно з платіжними дорученнями № 217 від 04.10.2022 на суму 14 533,16 грн, № 225 від 04.10.2022 на суму 17 844,65 грн, № 19 від 06.10.2022 на суму 78 439,13 грн;

- за жовтень 2022 року (на підставі акта № 160607/10/1 від 31.10.2022) у загальній сумі 167 424,95 грн згідно з платіжними дорученнями № 249 від 08.11.2022 на суму 38 343,62 грн, № 259 від 08.11.2022 на суму 69 428,02 грн, № 21 від 29.11.2022 на суму 59 653,31 грн;

- за листопад 2022 року (на підставі акта № 160607/11/1 від 02.12.2022) у загальній сумі 128 587,97 грн згідно з платіжними дорученнями № 286 від 08.12.2022 на суму 29 339,93 грн, № 27 від 12.12.2022 на суму 33 767,80 грн, № 324 від 12.12.2022 на суму 65 480,24 грн;

- за грудень 2022 року (на підставі акта № 160607/12/1 від 20.12.2022) у загальній сумі 90 413,28 грн згідно з платіжними дорученнями № 309 від 28.12.2022 на суму 31 861,44 грн, № 347 від 28.12.2022 на суму 24 419,89 грн, № 29 від 18.01.2023 на суму 34 131,95 грн.

Стверджуючи про безпідставність та незаконність внесених сторонами в договір змін в частині збільшення вартості електричної енергії та, відповідно, недійсність додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору відповідно до статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", прокурор просить таку додаткову угоду визнати недійсною та в порядку застосування наслідків недійсності правочину шляхом реституції стягнути з відповідача зайво сплачені позивачем, як споживачем, грошові кошти за придбану у період з вересня по грудень 2022 року включно електричну енергію в загальній сумі 38 271,00 грн.

Означена сума прокурором обрахована як різниця між фактично сплаченою позивачем вартістю електроенергії відповідно до її ціни, яка визначалася відповідно до недійсної додаткової угоди до договору та встановленою сторонами в додатковій угоді № 2 від 14.09.2022 до договору вартістю електроенергії (3,973200 грн за 1 кВт/год з ПДВ), яка повинна була оплачуватися позивачем на користь відповідача з врахуванням недійсності внесених в договір подальших змін щодо збільшення вартості електричної енергії, які перевищують 10% від початково визначеної в договорі ціни електричної енергії.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно зі статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини 2 статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При зверненні з даним позовом до суду прокурором визначено позивачем Міжгірську селищну раду Хустського району Закарпатської області, в обґрунтуванні наявності підстав для представництва якої та необхідність захисту інтересів держави прокурор зазначає, що означений орган місцевого самоврядування шляхом укладення оспорюваної додаткової угоди порушив вимоги чинного законодавства, принципи максимальної ефективності та економії, недискримінації учасників, які призвели до безпідставної зміни істотних умов договору та зростання ціни за одиницю товару, покладення на бюджетну установу економічно невигідних зобов`язань щодо витрачання бюджетних коштів.

При цьому, за позицією прокурора, бездіяльність Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області в частині невизнання недійсною додаткової угоди до договору та нестягнення з постачальника зайво отриманих коштів за договором порушує економічні інтереси держави не відповідає суспільному інтересу, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до частин 3 - 5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Так, для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області в суді, відповідно до частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Хустська окружна прокуратура звернулася з листом-запитом № 07.54-113-697-24 вих-24 від 19.08.2024 до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області з проханням надати докази щодо виконання договору, підстав внесення до нього змін та зазначити інформацію в частині вжиття органом місцевого самоврядування заходів щодо повернення надмірно сплачених грошових коштів на виконання вказаного договору.

На адресу Хустської окружної прокуратури Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області листом № 16-06/2100 від 10.09.2024 надала запитувані прокурором документи та повідомила, що органом місцевого самоврядування не вживалися заходи щодо повернення надміру сплачених коштів.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Обґрунтовуючи підстави представництва інтересів держави в особі Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, прокурор у позовній заяві та згідно з поясненнями в судовому засіданні стверджує, що у спірних правовідносинах орган місцевого самоврядування є стороною укладеного з відповідачем договору та, окрім того, наділений владними повноваженнями, оскільки є розпорядником коштів місцевого бюджету відповідної територіальної громади.

Підставою позовних вимог у цій справі прокурор зазначає, що сторони договору всупереч інтересам держави, без будь-яких належних підстав та з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі" уклали недійсну додаткову угоду № 3 від 21.09.2022 до договору, якою суттєво збільшили ціну за одиницю товару, що призвело до нераціонального та неефективного використання 38 271,00 грн з місцевого бюджету, що не відповідає меті цього Закону та гарантованим державою принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі за бюджетні кошти. При цьому правовідносини, пов`язані з використанням коштів місцевого бюджету, становлять суспільний інтерес, а витрачання цих коштів за нікчемною угодою такому інтересу не відповідає і порушує права та інтереси територіальної громади в особі Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, яка не вживала заходів для повернення зазначених коштів, хоча була обізнана про стверджувані порушення.

Здійснивши аналіз абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття "компетентний орган" у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно зі статтею 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини 1, 4 та 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Частинами 1 та 4 статті 61 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

За висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами 1 та 2 статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

На території Міжгірської селищної територіальної громади таким органом місцевого самоврядування є Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області.

У вже згадуваній постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду за подібних обставин справи зазначила, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб в даній справі мешканців Міжгірської селищної територіальної громади. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади Закарпатської області.

У контексті заявлених прокурором позовних вимог про стягнення грошових коштів на користь органу місцевого самоврядування суд також звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у пункті 56 постанови від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, де вказано, зокрема, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.

Разом із цим відповідно до абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як вже зазначалося вище, Хустською окружною прокуратурою в порядку частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" листом від 19.08.2024 № 07.54-113-697-24 вих-24 запитано у Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області щодо вжиття відповідних заходів для повернення надмірно сплачених коштів на виконання вказаного договору, а також про намір вжиття таких заходів.

З врахуванням викладеного, беручи до уваги, що в спірних правовідносинах Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області є органом до компетенції якого віднесено повноваження з контролю за використанням бюджетних коштів Міжгірської селищної територіальної громади, в тому числі й щодо повернення заяво сплачених коштів місцевого бюджету, відповідний позов органом місцевого самоврядування до відповідача не подавався, а відтак, Хустською окружною прокуратурою згідно з листом № 07.54-113-697-24 від 23.09.2024 повідомлено позивача про реалізацію представницьких функцій прокуратурою у зв`язку з необхідністю визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору та стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів та про подання відповідної позовної заяви до Господарського суду Закарпатської області.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 в справі № 903/129/18 зазначала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Отже, із наведеного вбачається, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області не здійснюється захист інтересів держави у спірних правовідносинах, а відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави.

Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, згідно з якою, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокурату", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Щодо спірних правовідносин.

За положеннями частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в статтях 509, 526 ЦК України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

В силу статті 712 ЦК України, частини 1 статті 265 ГК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частини 1 - 3 статті 180 ГК України).

Підставою позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 160607/2022 від 11.02.2022 та стягнення безпідставно (надмірно) сплачених грошових коштів прокурор визначає положення Закону України "Про публічні закупівлі", які були чинні на час внесення змін до Договору.

Враховуючи, що договір про постачання електричної енергії споживачу № 160607/2022 від 11.02.2022, який прокурором визначено в якості підстави заявленого позову, укладено сторонами за наслідком проведеної відповідачем публічної закупівлі за бюджетні кошти, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону України "Про публічні закупівлі".

При наданні оцінки спірним правовідносинам суд враховує, що відповідно до преамбули до Закону України "Про публічні закупівлі" цей Закон визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Як передбачено статтею 1 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" (тут і надалі у редакції, яка діяла на момент існування спірних правовідносин) замовниками є суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.

До замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи державної влади (орган законодавчої, органи виконавчої, судової влади), та правоохоронні органи держави, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, об`єднання територіальних громад (пункт 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про публічні закупівлі").

Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями частини 2 статті 189 ГК України визначено, що ціна є істотною умовою господарського договору.

За встановленими у цій справі обставинами, в момент підписання сторонами договору про постачання електричної енергії споживачу № 160607/2022 від 11.02.2022 між ними досягнуто згоди щодо істотних умов предмета закупівлі, зокрема, обсягу закупівлі, ціни предмета закупівлі, встановивши останню в розмірі 3,65 грн з 1 кВт/год електроенергії (з ПДВ) та, в подальшому, в порядку пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" збільшивши відповідну ціну 1 кВт/год електроенергії до 3,973200 грн (з ПДВ), тобто в межах встановленої Законом 10-відсоткової межі збільшення ціни.

Водночас, надалі, 21.09.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 160607/2022 від 11.02.2022 сторонами укладено додаткову угоду № 3, якою повторно збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії.

Надаючи оцінку доводам прокурора про недійсність додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору, як такої, що укладена з порушенням вимог чинного на час їх укладення законодавства України про публічні закупівлі, суд зважає на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії (пункт 2 частини 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").

Як встановлено вище, наслідком внесення сторонами оспорюваних змін до договору стало збільшення ціни 1 кВт/год електричної енергії, а саме, додатковою угодою № 3 від 21.09.2022 сторонами збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії (порівняно зі збільшеною додатковою угодою № 2 від 14.09.2022 ціною) з 3,973200 грн до 4,328687 грн (з ПДВ).

В той же час, як зазначалось вище, в частині 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії;

3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;

6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини 6 цієї статті.

При цьому, суд зазначає, що наявність факту збільшення ціни за одиницю товару за змістом вищенаведених приписів пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" є єдиною умовою та підставою зміни первісно встановленої ціни. На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору.

Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

Аналогічну правову позицію щодо підстав зміни ціни за одиницю товару у договорі про закупівлю підтримав суд касаційної інстанції (постанови Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 903/383/22, від 16.02.2023 у справі № 903/366/22, від 09.06.2022 у справі № 927/636/21 та від 07.12.2022 у справі № 927/189/22.

Крім того, переглядаючи вказані справи за касаційними скаргами відповідачів, Верховний Суд погодився із висновками судів апеляційної інстанції, що сторони у випадку коливання цін на ринку (як в бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше, ніж на 10 % від ціни за одиницю товару, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Для внесення змін до умов договору щодо ціни товару визначальним є не просто коливання ціни, а й те, що таке коливання сторонами не було враховано попередніми змінами. Суд звернув увагу, що існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинно бути доведеним, документально підтвердженим. Тобто відповідні документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.

Так, Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 зазначив, що метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %.

Інше тлумачення відповідної норми Закону "Про державні закупівлі" нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод), а підвищення більш як на 10 % шляхом так званого "каскадного" укладення додаткових угод є недобросовісною діловою практикою з боку продавця.

Відповідна правова позиція послідовно викладається у постановах Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 927/568/21, від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21 та від 25.11.2022 у справі № 927/563/20.

З урахуванням наведеного, судом відхиляються заперечення відповідача з посиланням на зміст листів-роз`яснень Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, долучених до матеріалів справи (щодо застосування 10 % підняття ціни кожного разу при зміні умов договору та про те, що така ціна, як наслідок, може підніматися і більше 10 % від зазначеної в договорі про закупівлю), оскільки право тлумачити норму права є виключно правом суду; роз`яснення державних органів (листи, рекомендації) не є нормою права і не мають юридичного значення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11.05.2023 у справі № 910/17520/21.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 надано висновок про застосування законодавства про публічні закупівлі в цій частині, за яким у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Як наслідок, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21 (на який посилається відповідач) щодо можливості внесення необмеженої кількості разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10 % за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

При цьому суд враховує, що висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" по суті має універсальний характер та піддягає застосуванню до всіх правовідносин, які виникають при збільшенні ціни за одиницю товару за договором, укладеним відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі". Визначена цією нормою заборона збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, не ставиться у залежність від того, хто є стороною такого договору, - розпорядник коштів нижчого рівня чи головний розпорядник бюджетних коштів, а також від того, в особі кого прокурор звернувся з позовом до суду (в особі сторони договору чи розпорядника відповідних коштів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторонами без будь-яких підстав та з порушенням норм Закону України "Про публічні закупівлі" та положень укладеного договору, укладено додаткову угоду № 3 від 21.09.2022, згідно з якою збільшено ціну за одиницю товару (1 кВт/год) більш як на 10 % від визначеної в договорі ціни (3,65 грн) до 4,328687 грн за 1 кВт/год (з ПДВ) відповідно.

Таким чином, судом встановлено, що при укладенні додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору їх сторонами, в тому числі й позивачем, порушено пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме змінено ціну за одиницю товару у сторону збільшення в розмірі, що перевищує гранично допустимі обсяги збільшення ціни (10 %).

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 цього Кодексу (частина 1) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За встановлених судом обставин справи та з урахуванням правових висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 про те, що відповідно до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, суд висновує, що оспорювана прокурором додаткова угода № 3 від 21.09.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 160607/2022 від 11.02.2022 суперечать нормам ЦК України та Закону України "Про публічні закупівлі", а відтак, підлягає визнанню недійсною.

Таким чином, внесення сторонами змін до договору відповідно до додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 суперечить вимогам частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в частині збільшення ціни закупівлі поза межами встановленої законом граничної межі її збільшення та свідчить про недійсність відповідних змін до договору, які внесені означеною додатковою угодою до договору.

Водночас, сам факт виконання сторонами договору з урахуванням означеної додаткової угоди не має значення для встановлення її недійсності.

При цьому, з огляду на приписи частини 1 статті 236 ЦК України, за якими нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, беручи до уваги встановлену судом недійсність змін, що внесені до договору додатковою угодою № 3 від 21.09.2022, застосуванню між сторонами в спірний період підлягали зазначені в договорі положення щодо ціни електроенергії, обсягів постачання та ціни договору (з урахуванням їх зміни відповідно до додаткової угоди № 2 від 14.09.2022 до договору).

В силу приписів частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 82 постанови від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 зазначила, що грошові кошти (різниця між ціною за одиницю товару передбачена договором і додатковою угодою) є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.

Частиною 1 статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, згідно із пунктом 1 частини 3 статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

В статті 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Відповідно до частини 1 статті 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК України (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19).

У даному контексті слід зауважити, що з урахуванням встановленої судом недійсності додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору, остання не породжує будь-яких правових наслідків, а відтак, правовідносини між позивачем та відповідачем у частині, зокрема, ціни електричної енергії, поставленої за договором № 160607/2022 від 11.02.2022, регулюються умовами означеного договору, а також додатковими угодами № 1 від 07.03.2022 та № 2 від 14.09.2022 до нього, за якими Товариство з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" було зобов`язано поставити Міжгірській селищній раді Хустського району Закарпатської області 382 407 кВт/год електричної енергії за ціною 3,973200 грн за 1 кВт/год із урахуванням ПДВ.

При цьому, починаючи з вересня 2022 року, поставлені відповідачем обсяги електроенергії оплачувалися позивачем саме виходячи зі збільшеної ціни останньої на підставі недійсної додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору.

Резюмуючи викладене, суд зауважує, що порушення процедури державних закупівель та укладення додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору унеможливлює раціональне та ефективне використання державних коштів і створюють загрозу інтересам держави у подальшому. Як наслідок, указане призвело до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу державним інтересам у подальшому.

За таких обставин, суд доходить до висновку про те, що відповідачем безпідставно отримано грошові кошти на загальну суму 38 271,00 грн, які останній зобов`язаний повернути позивачу в силу приписів статей 216, 1212 ЦК України, оскільки підстава їх набуття відпала. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 та постановах Верховного Суду від 26.03.2024 у справі № 927/373/22, від 11.04.2024 у справі № 922/433/22, від 30.05.2024 у справі № 916/3015/23 та від 12.06.2024 у справі № 922/2060/23.

З урахуванням викладеного вище в сукупності, суд доходить до висновку, що заявлені прокурором вимоги про визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 160607/2022 від 11.02.2022 та про стягнення з відповідача суми 38 271,00 грн грошових коштів є документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем належними і допустимими доказами не спростованими.

Посилання відповідача на необхідність застосування у даній справі двосторонньої реституції відповідно до статті 216 ЦК України суд сприймає критично з огляду на наступне.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, на які посилається відповідач, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21: "Якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.".

Разом з тим, судом враховується, що у спірних правовідносинах відновлення status quo (поновлення у попередньому стані) шляхом нівелювання юридичного значення додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 у цьому випадку полягає у відновленні для позивача ціни за одиницю товару, яка була передбачена договором (із урахуванням додаткової угоди № 2 від 14.09.2022), і поверненням (стягненням) різниці коштів між ціною, передбаченою договором і спірною додатковою угодою. Водночас позивач у даному випадку не набув додаткового майна порівняно з тим, що було передбачено договором, тому у відповідача не виникає права на повернення будь-якого майна (двосторонньої реституції) або ж отримання відшкодування за нього, оскільки він не передавав позивачу додаткового об`єму електроенергії порівняно з умовами договору, а навпаки загальний об`єм останньої було зменшено із збільшенням вартості за одиницю товару. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.03.2024 у справі № 927/68/23.

Доводи відповідача в частині неналежного суб`єктного складу учасників цієї справи (з посиланням на викладені у постанові Верховного Суду від 30.10.2024 у справі № 910/9383/23 висновки), як самостійної підстави для відмови у позові, з посиланням на те, що правовідносини щодо визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 21.09.2022 до договору безпосередньо стосуються прав та обов`язків Міжгірської селищної ради Закарпатської області як сторони оспорюваного правочину, яка у даному спорі мала бути співвідповідачем, також відхиляються судом з огляду на таке.

Так, у зазначеній відповідачем справі № 910/9383/23 за подібних до цієї справи (№ 907/870/24) предмету спору (визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення грошової суми) та правових підстав заявленого позову (порушення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" внаслідок укладення додаткових угод) Верховний Суд дійшов висновку, що правовідносини щодо визнання недійними додаткових угод безпосередньо стосуються прав та обов`язків однієї зі сторін оспорюваних правочинів, а саме одного із позивачів Національного фармацевтичного університету (далі Університет), в особі якого, зокрема, прокурор звернувся з позовом до суду.

Водночас Верховним Судом у справі № 910/9383/23 (пункт 5.25 постанови від 30.10.2024) враховано, що Університет фактично втратив процесуальний статус позивача в справі (учасника справи) в зв`язку із попереднім залишенням судом першої інстанції без розгляду позову прокурора в частині захисту інтересів держави в особі Університету з підстав неправомірності заявлення прокурором позову в особі Університету, який не здійснює владних управлінських функцій, а тому не є суб`єктом владних повноважень.

Натомість, оскільки на відміну від обставин справи № 910/9383/23, у даній справі позивач Міжгірська селищна рада Закарпатської області є органом місцевого самоврядування, що зобов`язаний контролювати виконання місцевого бюджету, зокрема, законність та ефективність використання коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, суд висновує, що Міжгірська селищна рада Закарпатської області є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету, а тому, є належним позивачем у цій справі.

Інші доводи відповідача не спростовують наведених вище висновків суду та встановлених в ході розгляду справи обставин, а відтак судом відхиляються як безпідставні та належним чином не обґрунтовані.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому обсязі.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати прокурора по сплаті судового збору на підставі частини 9 статті 129 ГПК України покладаються судом порівну на позивача та відповідача у справі, позаяк саме з їх неправильних дій (внесення змін до договору всупереч вимог Закону України "Про публічні закупівлі") і виник даний спір між сторонами.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 21.09.2022 до договору № 160607/2022 про постачання електричної енергії споживачу від 11.02.2022, укладеного між Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" ().

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" (88000, м. Ужгород, пл. Жупанатська, 18, ) на користь Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області (90000, Закарпатська область, смт Міжгір`я, вул. Шевченка, 97, ) 38 271,00 грн (тридцять вісім тисяч двісті сімдесят одну гривню 00 коп.) безпідставно отриманих коштів.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" (88000, м. Ужгород, пл. Жупанатська, 18, ) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, ) 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору.

5. Стягнути з Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області (90000, Закарпатська область, смт Міжгір`я, вул. Шевченка, 97, ) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, ) 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 04.12.2024.

Суддя Д. Є. Мірошниченко