УХВАЛА

05 грудня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/2557/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жайворонок Т. Є. - головуючої, Ємця А. А., Колос І. Б.,

за участю

секретаря судового засідання Іщука В. В.,

представників учасників справи:

позивача Керівника Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі 5 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) - прокурора Офісу Генерального прокурора - Ющенко М. А.,

позивача Адміністрації Державної прикордонної служби України - Рибака І. І.,

позивача 5 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) - Шевченка В. В. ,

відповідача Фізичної особи - підприємця Кириченка Антона Володимировича - Кириченка А. В., Щербини Є. Є. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу відповідача Фізичної особи - підприємця Кириченка Антона Володимировича

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2024 (суддя Підченко Ю. О.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2024 (головуюча - суддя Сітайло Л. Г., судді: Буравльов С. І., Шапран В. В.)

у справі

за позовом Керівника Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі 5 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 )

до Фізичної особи - підприємця Кириченка Антона Володимировича

про стягнення 386 206,80 грн,

за зустрічним позовом Фізичної особи - підприємця Кириченка Антона Володимировича

до 5 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 )

про зобов`язання виконати умови договору

УСТАНОВИВ:

У березні 2024 Керівник Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (далі - прокурор) в інтересах держави, в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - Адміністрація Держприкордонслужби) та в особі 5 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) (далі - ВЧ НОМЕР_2 ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця Кириченка Антона Володимировича (далі - ФОП Кириченко А. В.) штрафних санкцій у розмірі 386 206,80 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на порушення ФОП Кириченком А. В. умов договору про закупівлю товарів за державні кошти від 04.09.2023 № 449-23 в частині прострочення поставки товару.

15.03.2024 через систему «Електронний суд» ФОП Кириченко А. В. подав до суду зустрічну позовну заяву про зобов`язання ВЧ НОМЕР_2 виконати умови договору від 04.09.2023 № 449-23, а саме прийняти і оплатити товар відповідача за первісним позовом, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги тим, що він виконав умови укладеного договору та поставив передбачений договором товар, а замовник без належних на те підстав відмовився від його отримання.

Господарський суд міста Києва у рішенні від 11.07.2024, яке залишене без змін згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2024, позов прокурора в інтересах держави в особі Адміністрації Держприкордонслужби в особі ВЧ НОМЕР_2 задовольнив. Стягнув з ФОП Кириченка А. В. на користь ВЧ НОМЕР_2 293 853,00 грн штрафу, 92 353,80 грн пені, 5 793,10 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовив.

Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що при зверненні до суду з указаним позовом прокурор, встановивши факт порушення інтересів держави, прострочення строків виконання договору, що є підставою для стягнення з ФОП Кириченка А. В. пені в розмірі 92 353,80 грн та штрафу в розмірі 386 206,80 грн, та дотримуючись вимог статті 23 Закону України (далі - ЗУ) «Про прокуратуру», подав до суду позовну заяву в інтересах держави у зв`язку з невжиттям компетентним органом заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах, протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави. Водночас, за результатами розгляду зустрічного позову суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вимог ФОП Кириченка А. В. та про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції.

У поданій 03.10.2024 до Верховного Суду касаційній скарзі ФОП Кириченко А. В., посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України, просить скасувати оскаржувані судові рішення. У справі ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Адміністрації Держприкордонслужби в особі ВЧ НОМЕР_2.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги ФОП Кириченко А. В., вказує, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано статті 131-1 Конституції України, 23 ЗУ «Про прокуратуру» та порушено вимоги статей 4, 53, 86, 174, 226, 236 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах: Великої палати Верховного Суду від 20.11.208 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.20211 у справі № 359/3373/16-ц, від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, від 21.06.2023 у справі 905/1907/21, від 18.07.2023 у справі № 925/579/22 та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.11.2022 у справі № 914/2656/21.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2024 для розгляду касаційної скарги у справі № 910/2557/24 визначено колегію суддів у складі: Жайворонок Т. Є. головуюча, судді: Колос І. Б., Ємця А. А.

Верховний Суд згідно з ухвалою від 04.11.2024 відкрив касаційне провадження у справі та встановив строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу до 19.11.2024.

06.11.2024 до Верховного Суду від ВЧ НОМЕР_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач заперечує доводи касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

07.11.2024 ФОП Кириченко А. В. направив до Верховного Суду заяву про поворот виконання рішення суду, у якій просить, у разі задоволення його касаційної скарги у цій справі, вирішити питання про поворот виконання рішення суду шляхом повернення сплачених ним ВЧ НОМЕР_2 грошових коштів у розмірі 386 206,80 грн відповідно до вимог статті 333 ГПК України.

19.11.2024 Адміністрація державної прикордонної служби України направила до Верховного Суду відзив на вказану вище касаційну скаргу, у якому не визнала викладені у касаційній скарзі доводи та вказала, що вони не містять посилань на конкретні норми права, які, на думку скаржника, порушив суд апеляційної інстанції, а тому свідчать про незгоду з ухваленими у справі судовими рішеннями. Просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а ухвалені у справі судові рішення залишити без змін.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

Як встановлено судами попередніх інстанцій 04.09.2023 між ФОП Кириченком А. В. (постачальник) та ВЧ НОМЕР_2 (замовник) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 449-23 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався у визначений цим договором строк передати у власність замовника товар, а саме: зовнішні ІР-камери відеоспостереження, згідно з Національним класифікатором України «Єдиний закупівельний словник» за кодом ДК 021:20-4 Апаратура для передавання радіосигналу з приймальним пристроєм, зазначені в специфікації (додаток 1 до Договору), що є невід`ємною частиною цього договору, а замовник - прийняти і оплатити такий товар.

Загальна сума цього договору становить 4 599 900,00 грн без ПДВ (пункт 3.1 договору).

За умовами пункту 4.1 Договору оплата товару здійснюється протягом 10 банківських днів з моменту поставки товару на підставі видаткової накладної. Оплата здійснюється відповідно до статті 49 Бюджетного кодексу (далі - БК) України.

Відповідно до пункту 5.1 Договору строк поставки: з дати підписання цього договору встановлено до 30.10.2023. Допускається дострокова поставка товару за погодженням сторонами на умовах DDP (відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів Інкотермс у редакції 2010) за кінцевим місцем призначення, що знаходиться за адресою: м. Суми. Конкретна адреса місця поставки товару зазначається в заявці, яка подається в письмовому вигляді або на електронну пошту. Перехід права власності на товар відбувається в момент підписання сторонами видаткової накладної.

На момент поставки товару постачальник надає видаткову накладну, сертифікат та / або декларацію відповідності на товар (пункт 5.4 Договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2023, а в частині оплати за товар - до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань за договором (пункт 10.1 Договору).

У пункті 2 додаткової угоди № 2-23 від 25.10.2023 до Договору, сторони погодили внести зміни до пункту 5.1 Договору та викласти його в наступній редакції: « 5.1. Строк поставки: з дати підписання цього договору - до 30.11.2023».

Зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин вбачається, що 24.11.2023 постачальник поставив частину товару, а саме 9 камер на суму 402 000,03 грн, що підтверджується видатковою накладною № 449-23 від 24.11.2023. Вказаний товар був повністю оплачений замовником, що підтверджується платіжною інструкцією № 6367 від 24.11.2023.

28.11.2023 ФОП Кириченко А. В. звернувся до ВЧ НОМЕР_2 з листом № 2-ІР-2, у якому просив продовжити строк поставки товару за Договором, посилаючись на неможливість вчасно поставити товар у зв`язку з обставинами непереборної сили.

02.12.2023 замовником на вказаний лист було направлено відповідь, у якому ВЧ НОМЕР_2 відмовилась продовжувати строк поставки товару за Договором (який становив до 30.10.2023), оскільки сторонами вже було застосовано пункт 8.1 Договору, відповідно до якого у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили замовник погодився продовжити строк поставки товару до 30.11.2023. Замовник вказував, що у зв`язку з невиконанням ФОП Кириченком А. В. умов Договору в частині строків поставки, він не може вчасно виконувати покладені на нього завдання, а тому відповідно до умов пункту 7.3 Договору до постачальника буде застосовано штрафні санкції.

22.12.2023 кур`єр компанії «Нова Пошта» доставив частину товару (в кількості 5 камер), проте товар не відповідав обумовленим договором технічним характеристикам, обумовленими сторонами у додатку 2 до Договору, а саме: не відповідає назва отриманих камер, відсутнє відповідне маркування, що не дає можливості ідентифікувати товар; оптичне та цифрове збільшення камери становить 30х, заявлено 38х; в режимі «День/Ніч» ІЧ-фільтра з автоматичним перемикачем (ICR), фактично відсутня функція відключення ІЧ підсвічування, що є критично важливим при використанні камери в нічний час; стандарт стиснення відео Ultra 265, H.265, H.264, MJPEG, фактично Ultra 265 - відсутнє; частота кадрів основного потоку: 2 МП (1920*1080), 60 кадрів за секунду, додаткового потоку: 2 МП (1920*1080) 60 кадрів за секунду, третього потоку D1 (720*576), 60 кадрів за секунду - фактично частота кадрів в основному потоці 25 кадрів в секунду, додатковому потоці розширення (640*480) 25 кадрів в секунду, третьому потоці 20 кадрів в секунду; виявлення тепловізійною камерою 1716 метрів, фактично - до 300 метрів; розпізнавання тепловізійною камерою 343 метри, фактично до 50 метрів.

Окрім наведеного, було встановлено некоректну роботу відеокамер, що суттєво впливає на можливість їх експлуатації оператором (періодичні перезавантаження, неможливість програмно зменшити чутливість керування, процес керування тепловізійною та оптичною камерою відбувається розсинхронізовано).

Замовник у листі № 28/14827/23 від 25.12.2023 повідомив постачальнику про вказані обставини щодо невідповідності якості / характеристик та кількості товару, у зв`язку з чим товар було повернуто постачальнику.

Згідно з пунктом 5.6 Договору якщо поставлений товар не відповідає умовам цього договору, замовний має право не приймати такий товар. Замовник має право відмовитися від прийняття товару у разі їх невідповідності якості, Технічній специфікації, умовам поставки (пункт 6.2.5 Договору).

26.12.2023 ВЧ НОМЕР_2 повідомила, що поставлені ФОП Кириченком А. В. товари не відповідають встановленим у додатку 2 до Договору технічним специфікаціям, а тому вказаний товар замовником не прийнято та повернуто, у зв`язку з чим замовник запропонував постачальнику в добровільному порядку сплатити пеню у розмірі 2,5 % від вартості товару, поставку якого прострочено (станом на 26.12.2023 109 145,40 грн) та штраф у розмірі 7 % від вартості товару, поставку якого прострочено (293 853,00 грн).

У листі від 28.12.2023 № 28/12.23 ФОП Кириченко А. В. повідомив замовника, що через кур`єра компанії «Нова пошта» відправив ще 4 одиниці товару «зовнішня ІР-камера відеоспостереження ІР-EYE серії Prime X1-5МР-25ММ-2023, що підтверджується експрес-накладною 8071 від 27.12.2023, та окремо відправив 5 одиниць товару «зовнішня ІР-камера відеоспостереження ІР-EYE серії Prime X1-5МР-25ММ-2023, що підтверджується експрес-накладною 8979 від 28.12.2023. А тому вважав, що умови Договору щодо поставки товару виконані ним у повному обсязі. Просив замовника підтвердити поставку товару та здійснити його оплату відповідно до умов пункту 4.1 Договору.

У відповідь на вказаний лист ВЧ НОМЕР_2 повідомила, що станом на 09 год 00 хв 28.12.2023 згідно з наданими експрес-накладними компанією «Нова пошта» товар не доставлений до ВЧ НОМЕР_2 . Тому позивач просив повідомити про час прибуття представника постачальника для оприлюднення технічних характеристик відповідно до технічної специфікації до договору.

09.01.2024 ВЧ НОМЕР_2 направила ФОП Кириченку А. В. претензію, у якій запропонувала у добровільному порядку сплатити пеню у розмірі 3,1 % від вартості товару (130 134,90 грн) та штраф у розмірі 7 % від вартості товару, поставку якого прострочено (293 853,00 грн). Постачальником не забезпечено поставки товару замовнику та не забезпечено присутності його представника для передачі товару та представлення його технічних характеристик, що підтверджується листами ФОП Кириченка А. В. від 25.12.2023 № 25.12/23; ВЧ НОМЕР_2 від 25.12.2023 № 28/14897, від 27.12.2023 № 02.8.6/15049-23, від 29.12.2023 № 02.8.6/15145, від 31.12.2023 № 02.8.6./15202-23, а також не сплачено штрафні санкції за порушення умов Договору щодо термінів поставки товару. ФОП Кириченко А. В. не виконав належним чином умови Договору, не поставив вчасно обумовлений в Договорі товар, який повинен відповідати встановленим у додатку технічним характеристикам, що впливає на рівень матеріально-технічного забезпечення, бойової готовності та боєздатності вказаного підрозділу, внаслідок чого порушуються інтереси держави щодо забезпечення національної безпеки України.

12.02.2024 прокурор звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 із запитом про надання інформації щодо стану виконання умов договору від 04.09.2023 №449-23 з метою встановлення підстав для представництва.

У листі від 16.02.2024 № 02.8.6/1759-24-Вих начальник ВЧ НОМЕР_2 зазначив, що вказаний договір виконаний з порушеннями, а саме не здійснено поставку частини товару (камер).

Крім того, начальник ВЧ НОМЕР_2 акцентував увагу на тому, що його підрозділ задіяний до виконання бойових (спеціальних) завдань в умовах воєнного стану з відсічі збройної агресії російської федерації проти України.

20.02.2024 прокурор направив лист до Адміністрації Держприкордонслужби України та ВЧ НОМЕР_2, у якому відповідно до вимог статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» повідомив про підготовку та подачу в майбутньому позовної заяви до Господарського суду міста Києва з вимогами стягнути з ФОП Кириченка А. В. штрафних санкцій за неналежне виконання умов Договору.

Посилаючись на те, що відповідач за первісним позовом належним чином не виконав свої зобов`язання за Договором в частині строків поставки товару, прокурор в інтересах держави в особі Адміністрації Держприкордонслужби в особі ВЧ НОМЕР_2 звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з ФОП Кириченка А. В. 386 206,80 грн штрафних санкцій. Необхідність звернення прокурора до суду з позовом про захист інтересів держави обумовлена тим, що ВЧ НОМЕР_2 з відповідним позовом до суду не зверталася.

ФОП Кириченко А. В. проти заявленого первісного позову заперечив, вказавши, що свої зобов`язання за укладеним Договором частково виконав та поставив товар в строк, передбачений умовами договору. Інша частина товару була поставлена із порушенням строку обумовленого у Договорі не з його вини, а внаслідок обставин непереборної сили, що є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення договірних зобов`язань. Вказував, що позовну заяву, подану прокурором в інтересах ВЧ НОМЕР_2 слід залишити без розгляду, оскільки прокурор не наділений повноваженнями представляти інтереси юридичної особи.

ФОП Кириченко А. В. вважає, що виконав умови Договору та поставив товар в обумовлений в Договорі строк, проте замовник його не прийняв, а тому звернувся до господарського суду з зустрічною позовною заявою, у якій просив суд зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 виконати умови Договору та прийняти поставлений товар.

У звіті про виконання Договору сума оплати за вказаним Договором зазначена у розмірі 402 000,03 грн (в тому числі ПДВ 67 000,00 грн), що свідчить про неповне виконання умов договору або його виконання з порушенням вимог законодавства.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, місцевий господарський суд виходив з того, що прокурор довів факт порушення інтересів держави, а порушення строків виконання умов Договору є підставою для стягнення з ФОП Кириченка А. В. пені у розмірі 92 353,80 грн та штрафу у розмірі 386 206 грн на підставі статей 230, 231 ГК України.

Водночас, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки строк поставки товару за Договором було пропущено з вини ФОП Кириченка А. В., та ним не доведено належними та допустимими доказами наявність форс-мажорних обставин та підстав для звільнення від відповідальності за несвоєчасне та неповне виконання зобов`язань за Договором. Доводи відповідача про безпідставність неотримання замовником частини товару суд визнав необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції погодився з таким рішенням суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

На думку скаржника, суд апеляційної інстанції у цій справі дійшов помилкового висновку та неправильно застосував статтю 131-1 Конституцій України, статтю 23 ЗУ «Про прокуратуру» та порушив вимоги статей 4, 53, 86, 174, 226, 236 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах: Великої палати Верховного Суду від 20.11.2008 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.20211 у справі № 359/3373/16-ц, від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, від 21.06.2023 у справі 905/1907/21, від 18.07.2023 у справі № 925/579/22 та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.11.2022 у справі № 914/2656/21.

Згідно з частиною третьою статті 41 ГПК України у господарських справах можуть брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У статті 53 ГПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Зокрема, питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21.

Відповідно до частини третьої згаданої статті прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Згідно з частиною четвертою статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Отже, відповідно до положень частини третьої статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позицію викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 923/35/19, від 23.07.2020 у справі № 925/383/18.

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», яке зокрема, може застосовуватися для тлумачення цього поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 ЗУ «Про прокуратуру», визначив, що оскільки інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина четверта).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Отже, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, повинен дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 ЗУ «Про прокуратуру», та у випадку, якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 також висловлено правову позицію представництва інтересів держави прокурором в суді відповідно до статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» який набрав чинності 15.07.2015, зокрема, щодо обґрунтування та доведення прокурором бездіяльності компетентних органів та наслідків недотримання прокурором установленої частинами третьою та четвертою статті 23 ЗУ «Про прокуратуру».

У справі, що розглядається, до Господарського суду міста Києва у березні 2024 звернувся керівник Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони з позовом в інтересах держави в особі:

1) Адміністрації Державної прикордонної служби України,

2) 5 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (ВЧ НОМЕР_2 )

про стягнення 386 206,80 грн штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору про закупівлю товарів за державні кошти від 04.09.2023 № 449-23.

Керівник Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони обґрунтовував своє звернення до суду з цим позовом необхідністю захисту порушених інтересів держави, в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, ВЧ НОМЕР_2 .

Враховуючи, що ані ІНФОРМАЦІЯ_2 , ані 5 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (ВЧ НОМЕР_2 ) станом на момент подачі позовної заяви захист інтересів держави не здійснювався (не подано позовну заяву про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов Договору щодо поставки товару), керівник Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони відповідно до вимог статті 131-1 Конституції України, статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» звернувся з позовною заявою до суду в інтересах держави, в особі органів, уповноважених здійснювати функції у спірних відносинах: Адміністрації Державної прикордонної служби України, 5 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (ВЧ НОМЕР_2 ).

Начальник ВЧ НОМЕР_2 , вказуючи про те, що його підрозділ задіяний до виконання бойових (спеціальних) завдань в умовах воєнного стану з відсічі збройної агресії російської федерації проти України, а непоставлення ФОП Кириченком А. В. вчасно обумовленого в Договорі товару, вплинуло на рівень матеріально-технічного забезпечення, бойової готовності та боєздатності вказаного підрозділу, внаслідок чого порушуються інтереси держави щодо забезпечення національної безпеки України, не може самостійно належним чином захищати інтереси держави, просив керівника Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони звернутися до суду з цим позовом.

12.02.2024 прокурор звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 із запитом про надання інформації щодо стану виконання умов договору від 04.09.2023 № 449-23 з метою встановлення підстав для представництва.

У листі від 16.02.2024 № 02.8.6/1759-24-Вих начальник ВЧ НОМЕР_2 зазначив, що вказаний договір виконаний з порушеннями, а саме не здійснено поставку частини товару (камер).

Звертаючись до суду із цим позовом, керівник Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та визначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги, що у керівника Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони не виникло підстав для представництва інтересів держави в суді, а позовна заява, відповідно до якої було відкрито провадження у справі № 910/2557/24, була підписана й подана неуповноваженою особою.

Суд звертає увагу, що касаційне провадження у господарських справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником та які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Перевіряючи наведені доводи касаційної скарги позивача, Касаційний господарський суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підставу, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Кириченка А. В. у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України - неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до вказаної норми ГПК України касаційний перегляд з наведених мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

З метою визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття «подібні правовідносини», суть яких полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями, відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів.

Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Перевіривши доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування вказаних вище норм, викладених у наданих для порівняння постановах Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.

У наведених скаржником постановах: від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

У наведених скаржником постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 Верховний Суд виснував, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

У наведеній скаржником постанові від 18.11.2022 у справі № 914/2656/21 об`єднана палата КГС ВС відступила від висновків КГС ВС про можливість звернення прокурора з позовом в інтересах комунального некомерційного підприємства, викладених у постанові від 15.06.2022 у справі № 924/674/21, на неврахування яких судами попередніх інстанцій посилався скаржник. Здійснюючи цей відступ, об`єднана палата КГС ВС виходила з такого: а) комунальне некомерційне підприємство (театр), в особі якого (поряд з іншими особами) прокурор подав позов в інтересах держави, не є органом державної влади чи місцевого самоврядування і не є суб`єктом владних повноважень; б) театр як юридична особа спроможний самостійно захистити в суді свої права та/або законні інтереси в разі їх порушення; в) відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в цій справі в особі театру.

У постанові від 18.07.2023 у справі № 925/579/22 Верховний Суд вказав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, скаржник вважає, що Прокурор звернувся до суду з позовом у цій справі, фактично захищаючи інтереси ДП «Одеське лісове господарство», яке не є суб`єктом владних повноважень. При цьому безпосередній контроль за дотриманням прав щодо цілісності лісового фонду покладено саме на ДП «Одеське лісове господарство».

У наведених скаржником постановах від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 , від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та від 20.11.2018 у справі № 5023/1065/11 Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Так, у зазначених скаржником справах, зокрема:

- у справі № 5023/10655/11 предметом судового розгляду була заява Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» до Державного підприємства «Завод ім. В. О. Малишева» про визнання банкрутом;

- у справі № 915/478/18 спір виник не у зв`язку зі здійсненням позивачем господарської діяльності в розумінні статті 20 ГПК України, оскільки здійснення ветеринарно-санітарного огляду вантажу, за результатами якого видаються міжнародні ветеринарні сертифікати, є функцією органу державної влади, а не результатом його господарської діяльності;

- у справі № 587/430/16-ц правовідносини стосувалися звернення прокурора до суду за відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах;

- у справі № 359/3373/16-ц предметом судового розгляду було витребування з незаконного володіння земельних ділянок лісогосподарського призначення; у справі суд зробив висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим; у вказаній справі висновки Верховного Суду стосувались питання щодо наявності/відсутності підстав саме для представництва прокурором інтересів держави в особі НАН України в суді;

- у справі № 925/579/22 йшлося про те, що владні повноваження мають розглядатися у розрізі саме спірних відносин, тобто орган, в інтересах якого подано позов, повинен мати владні повноваження у тих суспільних відносинах, на відновлення яких спрямовано позов;

- у справі № 914/2656/21, № 911/2169/20, № 912/2385/18 розглядалися позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі комунального закладу спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а комунального підприємства, тому не підлягають розгляду по суті. Позовна заява в цій частині фактично подана не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах комунального закладу, проте прокурор не має повноважень щодо представництва в суді комунальних закладів;

- у справі № 905/1907/21 суди, встановивши, що Комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Солом`янського району міста Києва, визначене прокурором позивачем у справі, є комерційним підприємством, створеним з метою отримання прибутку, дійшов правильного висновку про те, що здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі комерційних підприємств законом не передбачено. Однак, разом з цим, суд апеляційної інстанції не вирішив питання щодо наявності у спірних правовідносинах підстав для залишення позову, поданого Прокурором в інтересах держави в особі комунального підприємства, без розгляду.

Проаналізувавши наведені у касаційній скарзі постанови Верховного Суду, як підставу неоднакового застосування норм статей 131-1 Конституції України, 23 ЗУ «Про прокуратуру» та статей 4, 53, 86, 174, 226, 236 ГПК України, Касаційний господарський суд визнає формальними і декларативними міркування скаржника, оскільки справа, що розглядається, відрізняється за фактичними обставинами справи у сукупності з наданими доказами та складом правопорушень, а також суб`єктним складом і процесуальною поведінкою прокурора.

Застосування судами попередніх інстанцій вказаних норм не суперечить жодному з наданих для порівняння висновків суду касаційної інстанції.

При цьому не спростовують висновків судів попередніх інстанцій також декларативні посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі № 587/430/16-ц, позаяк правовідносини у справі № 587/430/16-ц стосувалися звернення прокурора до суду за відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Окрім цього, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, з огляду на неподібність правовідносин у вказаних справах, у яких прокурор взагалі не брав участі, а основним питанням у яких було визначення юрисдикції спору.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.

У статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини другої статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій ухвалених у цій справі.

У пункті 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ФОП Кириченка А. В.

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених у частині другій статті 287 ГПК України, позивач у касаційній скарзі не зазначає.

Доводи скаржника фактично зводяться до порушення судами норм процесуального права при встановленні обставин, оцінці доказів та аргументів учасників справи, проте касаційна скарга не обґрунтована підставою касаційного оскарження судових рішень за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, а за статтею 300 ГПК України предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою відповідача за первісним позовом в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Кириченка Антона Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2024 у справі № 910/2557/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Є. Жайворонок

Суддя А. А. Ємець

Суддя І. Б. Колос