ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2024м. ХарківСправа № 922/1958/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтаріс ЛТД" (61153, місто Харків, пр. Ювілейний, 54А, офіс 118; ідент. код 41668794)

до Приватного підприємства "Оілтранс" (49001, м. Дніпро, вул. Ульянова, 26, оф. 7; ідент. код 36415925)

про стягнення 3283,08 Євро

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Альтаріс ЛТД", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Приватного підприємства "Оілтранс", про стягнення збитків у загальному розмірі 3283,08 Євро, що завдані позивачу у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № ЛВ08/05/24.2 про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом від 08.05.2024 року, в межах якого сторонами спору було узгоджено та укладено заявки на перевезення вантажу № АЛ 000001177 від 09.05.2024 року та № АЛ 000001188 від 09.05.2024 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.06.2024 року позовну заяву ТОВ "Альтаріс ЛТД" було залишено без руху. Надано позивачу строк десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24.06.2024 року прийнято позовну заяву ТОВ "Альтаріс ЛТД" до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1958/24. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.08.2024 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтаріс ЛТД" про забезпечення позову було відмовлено.

15.07.2024 за вх. 17843 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується із пред`явленими вимогами та їх обґрунтуванням. Заперечуючи проти вимог позивача ПП "Оілтранс" зазначає, що останнім належним чином було виконано взяті на себе зобов`язання та надано для завантаження абсолютно технічно справний та підготовлений контейнер цистерну, без наявності якихось тріщин чи недоліків. Так, перед завантаженням вантажу - азотної кислоти (речовина з сильними висококорозійними властивостями), транспортний засiб держ. № ВВ7147ЕО причiп держ. № BB4180XP, поданий на виконання заявки № АЛ000001177 вiд 09.05.2024 р., був підданий ретельній перевірці сторонніми незацікавленими особами (стороною відправника) і вже після цього було надано дозвіл на завантаження. Тобто виникла ситуація (витiк вантажу через наявну в цистернi трiщину) могла стати наслідком або дії форс-мажорних обставин, або дій третіх осіб (завантаження іншого наливного вантажу, що є несумісним із металом контейнер цистерни), вплив погодних умов, тощо. Проте вини ПП "Оілтранс" чи його працівників в даному випадку немає. При цьому єдиним доказом в обґрунтування вимоги про стягнення коштів позивач наводить акт фіксації втрати та знищення вантажу від 11 травня 2024 року. Проте, даний акт складено без участі представника ПП "Оілтранс", а також у невстановлений час та місці. Так, особи, які посвідчують наявність того чи іншого факту мають особисто візуально пересвідчитись в існуванні такої обставини. Проте, як зазначено в самому акті та в тексті позовної заяви, форс-мажорна обставина мала місце на території Болгарії, після чого вивантаження цистерни відбувалось в м. Девня, знову ж таки Болгарія. При цьому акт від 11 травня 2024 року складений в м. Кам`янське, Дніпропетровської області, яке знаходиться більш ніж за 1000 км від місця, де відбувались обставини, що стали наслідком звернення позивача до суду. Позивачем не надано жодного іншого доказу, який би підтверджував, що внаслідок виникнення форс-мажорної обставини було втрачено саме заявлений обсяг азотної кислоти, а не менший чи більший, зокрема не надано жодного документу, складеного сторонніми незацікавленими особами спеціалістами, які б на місці розвантаження могли встановити обсяг втраченого майна. Відтак, позивачем не доведено ні факту порушення ПП "Оілтранс" своїх зобов`язань за відповідними господарськими правочинами, ні кількості втраченого майна, якщо таке взагалі мало місце, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. Одночасно відповідач наполягає на відсутності доказів того, що водій ПП "Оілтранс" запізнився чи нез`явився за місцем завантаження на виконання заявки № АЛ000001188 від 09 травня 2024 року, а відтак зазначена вимога про сплату загалом 600 Євро не може бути задоволена. Також відповідач наполягає, що позивачем не надано жодного доказу, який свідчив би про завдання шкоди його діловій репутації, як то наприклад, розірвання укладених контрактів, відмови контрагентів від послуг, негативний імідж в ЗМІ, зниження попиту на послуги, тощо. А відтак, твердження позивача про завдання моральної шкоди і вимога про стягнення відповідних коштів не ґрунтуються на дійсних обставинах справи та належних й допустимих доказах та не може бути задоволена. Також відповідачем не визнається вимога про стягнення 45 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, як такі, що є неспівмірними із аспектами, визначеними в ч. 4 ст. 126 ГПК України. За таких підстав ПП "Оілтранс" просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

03.09.2024 через систему Електронний суд представником позивача подано відповідь на відзив за вх. № 21950, в якій позивач вказує, що умовами договору, який підписаний відповідачем та прийнятий ним до виконання передбачено, що останній зобов`язаний забезпечити подачу під завантаження чистого (без залишків сторонніх вантажів, запахів тощо) транспортного засобу/причепу/напівпричепу/цистерни, обладнаного необхідним приладдям і обладнанням (в т.ч необхідними перехідниками, помпами для здійснення навантаження/розвантаження, ременів для здійснення фіксації вантажу, в разі необхідності термописців, gps-трекерів тощо), що відповідає санітарним нормам, придатного і цілком готового до перевезення обумовленого відповідного виду вантажу у погоджений сторонами термін. При цьому позивачем було заздалегідь повідомлено відповідача про вантаж та його властивості (Азотна кислота, клас небезпечності вантажу АДР8, що передбачає вміст у складі вантажу корозійних властивостей, а також вплив вантажу на матеріал цистерни, внаслідок хімічних реакцій), які відповідач прийняв до виконання підписавши заявку на перевезення вантажу та подавши під завантаження транспортний засіб, і саме він, як перевізник, який здійснює перевезення небезпечних вантажів мав знати про вплив вантажу на матеріал цистерни, внаслідок хімічних реакцій та недопущення витіку небезпечного вантажу і саме на відповідача покладено укладеним між сторонами договором обов`язок забезпечити подачу під завантаження транспортного засобу/причепу/напівпричепу/цистерни, придатного і цілком готового до перевезення обумовленого відповідного виду вантажу.

При цьому позивач наголошує, що приписи ст. 920, 924 ЦК України передбачають принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу. Обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому. Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника.

Одночасно позивач наголошує, що відповідачем, в порядку п. 6.2, 6.3, 6.5 договору, не були надані позивачу, не дивлячись на численні звернення та направлену позивачем відповідачу претензію, сповіщення про форс-мажорні обставини та документального підтвердження їх наявності, як передбачено укладеним між сторонами договором, а відтак посилання відповідача на дію форс-мажорних обставин є безпідставним. При цьому, відповідачем не надано жодних заперечень на отриману від позивача претензію; директор відповідача в телефонних розмовах постійно визнавав свою вину і обіцяв відшкодувати завдані збитки, проте так і не виконав своїх обіцянок. Також позивач наполягає, що заперечення відповідача щодо акту від 11 травня 2024 року як належного доказу розміру втраченого майна, а відтак і розміру завданої шкоди, є безпідставними та такими, що направлені на уникнення відшкодування відповідачем завданих з його вини збитків внаслідок порушення своїх договірних зобов`язань. Позивач наголошує, що чинне законодавство не забороняє укласти акт фіксації втрати та знищення вантажу не за місцем виявлення втрати вантажу, а за місцем знаходження замовника перевезення, і факт складання акту фіксації втрати та знищення вантажу не за місцем виявлення втрати вантажу, а в м. Кам`янське не спростовує факту втрати з вини відповідача частини вантажу та його кількості. При цьому замовником перевезення було надане достатньо відомостей і підтверджень щоб не засумніватися в реальності ситуації, що виникла, тим більше, що першим про дану ситуацію позивача повідомив телефоном водій і надіслав фото витоку вантажу з цистерни. Після повернення транспортного засобу відповідача і розвантаження транспортного засобу, водій в телефонному режимі підтвердив кількість вивантаженого вантажу, яка повністю зійшлася із даними, наданими позивачу замовником перевезення. Разом з тим, замовником перевезення було надано позивачу копію рахунку вантажовідправника на відшкодування втраченого вантажу, а також платіжне доручення в підтвердження оплати ТОВ "ФОРЦА УКРАЇНА" (вантажоодержувач) вантажовідправнику втраченого вантажу в розмірі 1233,08 Євро. З метою відшкодування ТОВ "АЛЬТАРІС ЛТД" на користь ТОВ "ФОРЦА УКРАЇНА", останнім було вирахувано вартість втраченого відповідачем вантажу з належної позивачу оплати вартості послуг з транспортного експедирування шляхом її зменшення по наданим послугам з транспортного експедирування інших перевезень. Одночасно, за твердженнями позивача, наслідок порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань, ТОВ "АЛЬТАРІС ЛТД" було завдано моральної шкоди, яка полягає у принижені ділової репутації, втрати іміджу Товариства перед замовниками перевезень, позивачем було витрачено багато зусиль, часу і проведено декілька тяжких переговорів і зустрічей із даними замовниками перевезень для збереження подальших взаємовідносин після ситуацій, що мали місце із транспортними засобами відповідача і порушення ним його договірних зобов`язань, тим більше, що після таких ситуацій, дуже важко втримати клієнтів в умовах існуючої досить серйозної конкуренції на ринку транспортно-експедиційних послуг, тому позивач вважаємо, що діями відповідача завдано позивачу моральну шкоду, яка полягає у принижені ділової репутації, втрати іміджу Товариства перед замовниками перевезень, яку позивач оцінив в 1000,00 євро. Поряд з цим позивач наголошує, що відповідачем не доведено і не надано до суду жодних належних і допустимих доказів окрім власних нічим не підтверджених пояснень щодо неспівмірності витрат на оплату послуг адвоката, заявлених позивачем до стягнення, не надано доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, не відповідності вказаних витрат ринкової вартості, що відповідно до положень ГПК України є його обов`язком у разі подання клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, а відтак, у суду відсутні підстави для зменшення витрат на оплату послуг адвоката, заявлених позивачем до стягнення. За таких підстав позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши надані сторонами заяви по суті спору та додані до матеріалів справи докази, враховуючи те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З 01.07.2024 до 16.08.2024 включно суддя Шатерніков М.І. перебував у відрядженні та відпустці

При цьому судом враховано, що Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Господарський суд Харківської області продовжує здійснювати правосуддя. Згідно з ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

Відповідно до Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Наказом Голови Верховного Суду від 04.03.2022 також визначено, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.

Отже, виходячи з нормативних актів, які були прийняті, режим роботи кожного конкретного суду визначається окремо, з урахуванням ситуації, що склалась у регіоні, суд у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, оперативно приймає рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ при цьому уникаючи надмірного формалізму.

Також Суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.

Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

При цьому суд констатує, що місто Харків розташоване близько до Державного кордону з російською федерацією, яка 24 лютого 2022 року розпочала повномасштабну військову агресію проти України. Місто Харків постійно знаходиться під ворожими обстрілами, в місті по декілька годин на день оголошують повітряну тривогу, що зумовлює необхідність вимушеного перебувати в укритті задля збереження життя та здоров`я людей, через що відсутня можливість мешканців Харкова повноцінно працювати та отримувати постійний доступ до мережі Інтернет.

Зокрема, 28 жовтня 2024 було здійснено обстріл та було пошкоджено приміщення Господарського суду Харківської області. У зв`язку з аварійністю будівельних конструкцій в багатьох приміщеннях суду у період до 04.11.2024 провадились дії щодо усунення наслідків пошкодження та здійснювались відновлювальні роботи. Вказані обставини у сукупності з відсутністю електроенергії у подальшому призвели також до некоректної роботи програми "Діловодство спеціалізованого суду".

На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів міста Харкова та Харківської області (керованими боєприпасами, КАБ, С-300 та інш., що може повністю покривати місто Харків, будь-який район, навіть населені пункти Харківської області), відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів Росії (майже знищено всі основні енергетичні об`єкти, які живлять місто), а також приймаючи до уваги перебування судді у згаданий період у відрядженні, відпустці та на лікарняному, судом було здійснено розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив наступне.

03 травня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬТАРІС ЛТД", як експедитором (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРЦА УКРАЇНА", як замовником, був укладений договір про надання транспортно-експедиторських послуг № 03052024, відповідно до умов якого експедитор зобов`язався на підставі заявок замовника надавати замовнику послуги з організації перевезення вантажу або транспортно-експедиторського обслуговування, зокрема здійснити організацію міжнародних перевезень вантажів замовника, а замовник зобов`язався приймати надані послуги та здійснювати оплату наданих експедитором послуг на умовах, передбачених Договором (а.с. 27-29).

16.04.2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬТАРІС ЛТД" , як експедитором, (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОРГАНІК-ТРЕЙД", як клієнтом, був укладений договір на транспортне експедирування № РД16/04/24_3, відповідно до умов якого експедитор зобов`язався на підставі заявок замовника надавати замовнику послуги з транспортно-експедиторського обслуговування, зокрема здійснити організацію міжнародних перевезень вантажів замовника, а замовник зобов`язався приймати надані послуги та здійснювати оплату наданих експедитором послуг на умовах, передбачених договором (а.с. 30-32).

08.05.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬТАРІС ЛТД" (експедитор, позивач) та Приватним підприємством "ОІЛТРАНС" (виконавець, відповідач) був укладений договір № ЛВ08/05/24.2 про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується організувати та доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником (вантажовідправником) вантаж з пункту (місця) відправлення до пункту (місця) призначення і видавати вантаж уповноваженій на його одержання особі, а експедитор з коштів замовника зобов`язався сплатити за перевезення вантажу, узгоджену сторонами плату (пункти 1.1.)

Відповідно до п. 1.4 договору № ЛВ08/05/24.2 кожне замовлення на послуги за даним договором експедитор надаватиме виконавцю в письмовій формі ("заявка"). Кожна прийнята виконавцем заявка становитиме невід`ємну частину цього договору та включатиме в себе ці договірні умови, якщо інше не буде чітко викладене у письмовій формі. Заявка може передаватись у електронному вигляді по електронному зв`язку та має силу оригіналу.

Виходячи з умов пункту 2.1.3 договору № ЛВ08/05/24.2, виконавець зобов`язаний забезпечити подачу під завантаження чистого (без залишків сторонніх вантажів, запахів тощо) транспортного засобу/причепу/напівпричепу/цистерни, обладнаного необхідним приладдям і обладнанням (в т.ч необхідними перехідниками, помпами для здійснення навантаження/розвантаження, ременів для здійснення фіксації вантажу, в разі необхідності термописців, gps-трекерів тощо), що відповідає санітарним нормам, придатного і цілком готового до перевезення обумовленого відповідного виду вантажу у погоджений сторонами термін.

Згідно п. 2.1.8. договору № ЛВ08/05/24.2, виконавець зобов`язується під час завантаження та розвантаження транспортного засобу забезпечити розміщення та кріплення вантажу на вантажній платформі, щоб уникнути ушкодження вантажу і рухомого складу під час завантаження/розвантаження і транспортування. Прийняття-передачу вантажу здійснювати відповідно до діючих технічних вимог та стандартів по кількості та якості з забезпеченням його збереження під час перевезення. Забезпечувати збереження вантажу з моменту його прийняття і до моменту його передачі вантажоодержувачу. Перевізник відповідає за якість та масу нетто вантажу

Відповідно до п. 2.1.14 договору № ЛВ08/05/24.2, виконавець зобов`язується доставити довірений відправником вантаж в обумовлений термін у пункт призначення і видати його одержувачу, зазначеному в міжнародній товарно-транспортній накладній (СМR/ТТН).

Пунктом 2.1.18 договору № ЛВ08/05/24.2 встановлено, що виконавець зобов`язується не залучати третіх осіб до виконання своїх зобов`язань без письмового дозволу на це від експедитора, та відповідати за дії третіх осіб залучених для забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань, як за свої.

Відповідно до п. 2.1.19 договору № ЛВ08/05/24.2, у разі втрати з будь-якої причини будь-якої кількості вантажу, виконавець зобов`язаний інформувати про це експедитора негайно, звернутися до правоохоронних органів і вимагати документального оформлення факту втрати вантажу, а також відшкодувати вартість втраченого вантажу і штрафні санкції в порядку, передбаченому цим Договором. Виконавець зобов`язаний надати експедитору документальне підтвердження оформлення факту втрати вантажу. Під «Втратою» сторони домовилися розуміти будь-яке розкрадання, пропажу, зникнення, зменшення кількості і/або якості і/або упаковки вантажу, інші події, які спричинять недоставку вантажу в кількості і якості, передбаченому заявкою та супровідними документами на вантаж (товар).

Пунктом 4.2. договору № ЛВ08/05/24.2 унормовано, що у випадку невідповідності кількості вантажу чи його стану кількості і стану вантажу, зазначеному у товарно-транспортних документах, при прийманні вантажу до перевезення, Виконавець (водій-експедитор) зобов`язаний зробити відповідні застереження в першому екземплярі товарно-транспортної накладної, що залишається у відправника вантажу. Будь-які виявлені недоліки стосовно завантаження мають бути усунені вантажовідправником. Транспортування не може розпочатись, якщо зазначені недоліки не усунені. Якщо водій виконавця та/або залученого ним субпідрядника, підтверджують прийняття товару в товаротранспортних документах без надання аргументованих коментарів, вважається, що він отримав повну кількість товару у відмінному стані без виключень. Експедитор може відмовитись від наданого автомобільного транспортного засобу, якщо він є непридатним для перевезення вантажу.

Відповідно до п. 4.4. договору № ЛВ08/05/24.2, послуги мають бути надані виконавцем в будь-якому випадку в повному обсязі згідно умов укладених заявок, перевезення має бути завершене виконавцем шляхом доставки вантажу в місце розвантаження, зазначене в заявці. Послуги з перевезення, надані виконавцем не в повному обсязі, в т.ч. незавершене перевезення з будь-яких причин не з вини експедитора оплаті не підлягають.

Пунктом 4.5 договору № ЛВ08/05/24.2 передбачено, що виконавець приймає на себе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу чи за його пошкодження з будь-яких причин, в проміжок часу між прийняттям вантажу до транспортування та його здачею.

Відповідальність сторін, види та розмір штрафних санкцій узгоджені сторонами у розділі 5 договору № ЛВ08/05/24.2, зокрема:

- при затримці подачі автомобіля на завантаження, несвоєчасне прибуття автомобіля в місце розмитнення / розвантаження виконавець перераховує на поточний рахунок експедитора штраф за кожну почату добу (починаючи з 00.01 год. доби, що слідує за добою, коли транспортний засіб мав бути поданий на завантаження та починаючи з 00.01 год. доби, що слідує за добою, коли транспортний засіб мав бути поданий на розвантаження та/або розмитнення) в розмірі 100 євро у грн еквіваленті по курсу валют НБУ на день сплати, якщо інше не обумовлено в Заявці. Транспортні засоби мають бути подані під завантаження, розвантаження та розмитнення у дату узгоджену в Заявці о 9 годині ранку, якщо Сторонами в Заявці не узгоджено інший час (в розрахунок включаються дні прострочення починаючи з дати, зазначеної в Заявці по дату фактичного вибуття автомобіля з місця завантаження, розвантаження та розмитнення). За першу добу прострочення експедитор має право виставити штраф, якщо транспортний засіб не був поданий під завантаження, розвантаження та розмитнення виконавцем у дату узгоджену в замовленні о 9 годині ранку (п. 5.2. договору);

- у випадку відмови виконавця від перевезення вантажу (виконання Заявки Експедитора) після письмового підтвердження прийняття заявки до виконання чи не подачу транспортного засобу під завантаження, виконавець перераховує на поточний рахунок експедитора штраф в розмірі 10 % від узгодженої суми фрахту на перевезення (але не менше ніж 500 євро у грн. еквіваленті по курсу валют НБУ на день сплати), якщо інший розмір штрафу не обумовлено в заявці (п. 5.4 договору);

- виконавець несе відповідальність за осіб (в т.ч. водіїв), що залучаються до виконання даного договору, у розмірі і на умовах, передбачених чинним законодавством, як за свої власні (п. 5.6 договору);

- виконавець несе повну матеріальну відповідальність перед експедитором за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення і до моменту передачі на підставі відповідної вказівки експедитора про можливість такої видачі вантажу вантажоодержувачу, вказаному в товарно-транспортних документах (CMR/ТТН) з відшкодуванням всіх збитків (в т.ч. але не виключно сплата ПДВ за вантаж, сплата митних платежів тощо), що виникли в результаті дій/бездіяльності Виконавця або упущень (п. 5.7 договору);

- при настанні страхового випадку, як передбаченого, так і не передбаченого страховим полісом СМR, перед вантажовідправником, вантажоодержувачем та безпосереднім замовником транспортно-експедиторської послуги, відповідальність у повному обсязі несе виключно виконавець (пункт 5.9 договору).

Цей договір набуває чинності з дати відправлення проформи договору на електронну пошту виконавця та діє до 31 грудня 2024 р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе обов`язків (п. 11.1. договору).

В рамках договору № ЛВ08/05/24.2, 09.05.2024 р. між ТОВ "АЛЬТАРІС ЛТД", як експедитором, та ПП "ОІЛТРАНС", як виконавцем, шляхом обміну скан-копіями засобами електронної пошти, було узгоджено та укладено заявки на перевезення вантажу, які були погоджені та прийняті до виконання відповідачем:

- № АЛ000001177 на перевезення вантажу (22 т азотної кислоти АДР8) за маршрутом м. Девня (Болгарія) м. Київ (Україна) (дата завантаження з 09.05.2024 по 10.05.2024, дата доставки в місце призначення 16.05.2024);

- № АЛ000001188 на перевезення вантажу (23-24т азотної кислоти АДР8) за маршрутом м. Девня (Болгарія) м. Одеса (Україна) (дата завантаження з 10.05.2024, дата доставки в місце призначення 15.05.2024).

Як вказує позивач у позовній заяві, на виконання заявки № АЛ000001177 від 09.05.2024 р. відповідачем було подано під завантаження транспортний засіб держ. № НОМЕР_1 причіп держ. № НОМЕР_2 , який, відповідно до міжнародної товаро-транспортної накладної CMR № .05.2024 р. було завантажено і відправлено в рейс. Разом з тим, відповідачем було подано під завантаження не придатний до перевезення обумовленого виду вантажу транспортний засіб (подано під завантаження цистерну з тріщиною), у зв`язку з чим в процесі поїздки було виявлено витік вантажу, і транспортний засіб було повернуто в місце завантаження для розвантаження, а перевезення фактично не було виконано. В результаті витоку вантажу через наявну в цистерні тріщину та зливу вантажу з цистерни було втрачено та знищено в загальній кількості 4,87 МТ вантажу на суму 1233,08 Євро, яку на підставі претензії ТОВ "ФОРЦА УКРАЇНА" було сплачено останньому позивачем за втрату та знищення вантажу (проведено взаємозалік).

В свою чергу, на виконання заявки № АЛ000001188 на перевезення вантажу (23-24т азотної кислоти АДР8) за маршрутом м. Девня (Болгарія) м. Одеса (Україна), позивач наполягає, що в порушення взятих на себе зобов`язань, фактично транспортний засіб відповідача держ. № НОМЕР_3 причіп держ. № НОМЕР_4 прибув на місце завантаження із запізненням, а саме 10.05.2024 р. о 12.30 год., внаслідок чого, з вини відповідача вантажовідправником через відсутність вільних слотів було перенесено завантаження на 13.05.2024 р.

У подальшому, 13.05.2024 р. в порушення умов договору та заявки на перевезення вантажу, без поважних причин, без попереднього повідомлення, відповідачем не було подано під завантаження транспортний засіб, відтак позивач наполягає, що відповідач фактично відмовився від перевезення вантажу (виконання заявки експедитора) та не подав транспортний засіб під завантаження.

Таким чином, оскільки відповідач не забезпечив збереження вантажу під час перевезення, не надав на виконання заявки № АЛ000001177 придатного і цілком готового до перевезення обумовленого виду вантажу відповідного транспортного засобу, позивачем з посиланням на п. 5.7 договору № ЛВ08/05/24.2, заявлені до стягнення матеріальні збитки у розмірі втраченого та знищеного вантажу в загальній кількості 4,87 МТ в сумі 1233,08 Євро.

Також, позивач наполягає, що відповідачем на виконання заявки на перевезення вантажу № АЛ000001188 від 09.05.2024 було надано під завантаження транспортний засіб із значним запізненням, що вплинуло на перенесення строку завантаження на 13.05.2024. За таких підстав, з посиланням на п. 5.2 договору № ЛВ08/05/24.2, позивачем заявлено до стягнення з відповідача штраф за запізнення транспортного засобу в місце завантаження в розмірі 100,00 євро.

Одночасно позивач наголошує, що 13.05.2024 р. відповідачем на виконання вимог заявки на перевезення вантажу № АЛ000001188 від 09.05.2024 не було подано під завантаження транспортний засіб та взагалі перевезення не було виконано. У зв`язку з чим з посиланням на п. 5.4 договору № ЛВ08/05/24.2, позивачем заявлено до стягнення з відповідача штраф за не подачу транспортного засобу під завантаження в розмірі 500,00 євро.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 450,00 євро збитків у вигляді упущеної вигоди, пов`язані з втраченим доходом в загальному розмірі 450,00 євро:

- так, за заявкою № АЛ000001177 від 09.05.2024 на перевезення вантажу, вартість послуг відповідача встановлена сторонами в сумі 2650,00 євро. Натомість відповідно до заявки № 2 від 09.05.2024 р., укладеної між позивачем та ТОВ "ФОРЦА УКРАЇНА", вартість послуг наданих ТОВ "АЛЬТАРІС ЛТД" встановлено в розмірі 2 900,00 євро. Оскільки відповідачем не виконані взяті на себе зобов`язання, позивач вказує, що ним втрачено винагороду за перевезення 250,00 євро (2 900,00 євро 2 650,00 євро);

- за заявкою № АЛ000001188 від 09.05.2024 на перевезення вантажу, вартість послуг відповідача встановлена сторонами в сумі 1950,00 євро. Натомість відповідно до заявки на перевезення вантажу № ВЄ09/05/24_02 від 09.05.2024 р., укладеної між позивачем та ТОВ "ОРГАНІК-ТРЕЙД", вартість послуг ТОВ "АЛЬТАРІС ЛТД" встановлено в розмірі 2 150,00 євро. Оскільки відповідачем не виконані взяті на себе зобов`язання, позивач вказує, що ним втрачено винагороду за перевезення 200,00 євро (2 150,00 євро 1950,00 євро).

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 1 000,00 євро.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Між сторонами склались відносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, що врегульовані главою 32 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), главою 64 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, до положень якої Україна приєдналась 01.08.2006 (надалі - Конвенція), а також двосторонньою Угодою між Урядом України та Урядом Республіки Польщі про міжнародні автомобільні перевезення від 18.05.1992.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що її положення застосовуються до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачено для доставки, знаходяться в двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Сторони в договорах-заявках від 09.05.2024 погодили перевезення вантажу за маршрутом м. Девня (Болгарія) м. Київ (Україна) та за маршрутом м. Девня (Болгарія) м. Одеса (Україна), тобто місце прийняття товару та місце його доставки знаходяться в двох різних країнах.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов`язання, що виникають із договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди (делікт).

За приписами статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Перевезенням вантажів у ГК України визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Відповідно до частин 1-3 статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Аналогічні за змістом положення наведено в статті 307 ГК України.

Виходячи зі змісту наведених норм, перевізник є таким учасником процесу перевезення вантажів, функціональне призначення якого полягає в наданні транспортної послуги - переміщення продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання. Правовий статус перевізника характеризує те, що він є суб`єктом господарювання, який на виконання умов договору перевезення вантажу зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі - вантажоодержувачу. Перевізник є стороною договору перевезення вантажу і зазначається як такий в відповідних транспортних документах.

Статтею 924 ЦК України унормовано, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти в розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: в разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; в разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - в розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Відповідно до частини 2 статті 308 ГК України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

За статтею 8 Конвенції, приймаючи вантаж, перевізник перевіряє: вірність записів, зроблених у вантажній накладній щодо числа вантажних місць, а також їх маркування та нумерації місць (а); зовнішній стан вантажу і його упаковки (b).

Якщо перевізник не має достатньої можливості перевірити вірність записів, зазначених у підпункті a) пункту 1 цієї статті, він повинен зробити обґрунтовані застереження в вантажній накладній. Він повинен також мотивувати всі зроблені ним застереження щодо зовнішнього стану вантажу і його упаковки.

За статтею 17 Конвенції, перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки. Однак, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути. Перевізник не звільняється від відповідальності з причини несправності транспортного засобу, яким він користувався для виконання перевезення, або з причини дій або недогляду особи, у якої був найнятий транспортний засіб, або агентів і службовців останньої.

У статті 18 Конвенції унормовано, що тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику. Якщо перевезення виконується транспортними засобами, спеціально обладнаними так, щоб вантаж не підпадав під вплив тепла, холоду, змін температури чи вологості повітря, перевізник не може посилатися на підпункт d) пункту 4 статті 17, якщо тільки він не доведе, що всі заходи стосовно вибору, обслуговування і використання вищезгаданого обладнання, яких він був зобов`язаний вжити з урахуванням обставин, були ним вжиті, і що він дотримувався будь-яких наданих йому спеціальних інструкцій. Перевізник не може посилатися на підпункт f) пункту 4 статті 17, якщо тільки він не доведе, що всі заходи, які він був зобов`язаний вжити з урахуванням обставин, були ним вжиті, і що він дотримувався будь-яких наданих йому спеціальних інструкцій.

Судом установлено, що сторонами було узгоджено перевезення особливого виду вантажу (небезпечні речовини) - азотної кислоти АДР 8.

Транспортний засіб, що перевозить небезпечні речовини, має бути належним чином промаркований нанесений на нього символ відповідає класу матеріалу відповідно до конвенції ADR. Водій повинен мати спеціальне обладнання, яке дозволить йому убезпечити місце можливої аварії, та пройти відповідну підготовку.

До класу 8 Класифікації небезпечних вантажів відносяться речовини і вироби, що містять речовини цього класу, які в силу своїх хімічних властивостей при контакті зі шкірою і слизовими оболонками викликають серйозні травми, або які в разі витоку або перекидання викликають пошкодження або руйнування інших вантажів або транспортних засобів. До даного класу відносяться також речовини, які за наявності води, вологості повітря утворюють відповідно корозійні рідини, пари або суспензії. Так, підвидом цього класу є п.п. 8.1 - Їдкі та (або) корозійні речовини, що мають кислотні властивості, зокрема кислота азотна. Це агресивні матеріали: ті, які створюють небезпеку у разі контакту з водою, парою або в умовах природної вологості, які можуть виділяти отруйні пари, та ті, які через хімічну дію у разі контакту з ними можуть пошкодити тканини, викликаючи опіки чи викликати корозію інших товарів. Включають у себе всі види кислот, лугів, підбілювачів, ртуті, батарей.

Тобто зберігання та перевезення азотної кислоти, як потужного окисника, здатного розтворити більшість металів, потребує відповідних ємностей.

На момент досягнення домовленості між позивачем, як експедитором, та відповідачем, як перевізником, щодо перевезення вантажу, позивачем було повідомлено про особливості вантажу. Так, умовами заявок на перевезення вантажу від 09.05.2024 № АЛ000001177 та № АЛ000001188, поінформовано перевізника про особливості вантажу: азотна кислота, клас небезпеки - АДР8. Вказані вимоги до типу автомобіля: цистерна, вказаний клас небезпеки - АДР8; чисте авто, суха цистерна, сертифікат мийки/пропарки.

При цьому відповідач прийняв на себе зобов`язання щодо здійснення перевезення такого виду вантажу.

Виходячи з умов договору № ЛВ08/05/24.2 та заявок на перевезення вантажу від 09.05.2024, перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу в дорозі; перевізник зобов`язані забезпечити подачу під завантаження чистого (без залишків сторонніх вантажів, запахів тощо) транспортного засобу/причепу/напівпричепу/цистерни, обладнаного необхідним приладдям і обладнанням (в т.ч необхідними перехідниками, помпами для здійснення навантаження/розвантаження, ременів для здійснення фіксації вантажу, в разі необхідності термописців, gps-трекерів тощо), що відповідає санітарним нормам, придатного і цілком готового до перевезення обумовленого відповідного виду вантажу у погоджений сторонами термін.

Виходячи зі змісту статті 17, 18 Конвенції, за загальним правилом, відповідач несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу під час його транспортування до моменту його видачі.

Так, в процесі перевезення було виявлено витік вантажу через наявну в цистерні тріщину, в результаті чого транспортний засіб відповідача з вантажем було повернуто назад в місце завантаження для його розвантаження. В результаті витоку вантажу та зливу вантажу з цистерни було втрачено та знищено в загальній кількості 4,87 МТ вантажу, чим було завдано матеріальних збитків замовнику перевезення через втрату частини вантажу. На підтвердження зазначеного факту було складено акт фіксації втрати та знищення вантажу від 11.05.2024, підписаний безпосереднім замовником перевезення - ТОВ "Форца Україна" та експедитором - ТОВ "Альтаріс ЛТД". До акту додано копію рахунку відправника - Agropolychim AD (Агрополихим АД).

Таким чином, надані документи в їх сукупності підтверджують факт не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за заявкою на перевезення вантажу № АЛ000001177, та втрату частини ввіреного йому вантажу в загальній кількості 4,87 МТ на суму 1233,08 Євро., в результаті чого неможливе його реалізація та використання за призначенням.

Суд враховує, що тягар доказу того, що втрата вантажу викликана внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути, лежить саме на перевізнику. Також саме перевізник повинен довести, що всі заходи, які він був зобов`язаний вжити з урахуванням обставин (у даному випадку особливостей небезпечного вантажу), були ним вжиті, і що він дотримувався будь-яких наданих йому спеціальних інструкцій.

Натомість, несправність ТЗ, яким він користувався для виконання перевезення, невідповідність ТЗ вимогам щодо перевезення небезпечного вантажу, не звільняє відповідача, як перевізника, від відповідальності за незбереження ввіреного йому вантажу під час його транспортування.

Відповідач самостійно не ініціював проведення експертизи ввіреного йому вантажу з метою встановлення причини витоку речовини через тріщину у цистерні.

При цьому, судом відхилено доводи відповідача про те, що акт складено за відсутності водія транспортних засобів, та те, що водій не був обізнаний про кількість втраченого вантажу, оскільки відвантаження вантажу (що, зокрема, включає надання безпосереднього доступу до транспортного засобів перевізника) не могло бути проведено за фізичної відсутності водія цього транспортного засобу.

Верховний Суд у постанові від 17.05.2018 у справі № 907/603/17 зазначав, що стаття 924 ЦК України передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу, при цьому, обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.

Тобто, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони. Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема, внаслідок вини відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом (постанови Верховного Суду від 26.07.2022 у справі №924/887/20, від 26.03.2018 у справі №910/5040/17).

Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки в випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: 1) усунення цих обставин не залежало від перевізника, тобто перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу, якщо відповідно до законодавства та договору перевезення він не несе обов`язку щодо усунення зазначених обставин; 2) перевізник не міг запобігти цим обставинам.

Законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу (постанови Верховного Суду від 27.10.2020 у справі №903/846/19, від 21.02.2020 у справі №907/746/17).

З наведеного слідує, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу в випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підлягає під визначення непереборної сили, відповідно до частини 1 статті 924 ЦК України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.

Таким чином, відповідальність перевізника за пошкодження вантажу настає у тому випадку, якщо таке пошкодження було здійснене з моменту прийняття вантажу до перевезення та до видачі його одержувачеві. В такому разі вина перевізника презюмується і за наявності пошкоджень перевізник несе відповідальність, крім випадків, якщо він доведе існування умов, за яких відповідно до договору перевезення та положень чинного законодавства він може бути звільнений від відповідальності. При цьому тягар доведення відсутності вини перевізника покладається на самого перевізника.

Відповідач, на підставі належних та допустимих доказів, не довів наявність підстав для звільнення його від відповідальності за фактом втрати частини вантажу - в загальній кількості 4,87 МТ вартістю 1233,08 Євро, ввіреного йому на час транспортування за погодженим маршрутом згідно з умовами договору № ЛВ08/05/24.2 та заявки на перевезення вантажу № АЛ000001177 від 09.05.2024. Зокрема не довів відповідність транспортного засобу умовам перевезення; відповідач самостійно не ініціював необхідність в проведенні експертизи щодо причин втрати частини вантажу.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин 2, 3 статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала в зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування в меншому або більшому розмірі.

За статтею 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо) понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати в разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Підставою для застосування господарсько-правової відповідальності в вигляді відшкодування збитків є склад господарського порушення, складовими елементами якого є протиправна поведінка (порушення стороною зобов`язань), спричинення збитків, причинно-наслідковий зв`язок між порушенням зобов`язання та завданими збитками, вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, тобто, мають бути прямими.

За змістом статті 23 Конвенції якщо, відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення. Крім того, підлягають відшкодуванню: плата за перевезення, мито, а також інші платежі, пов`язані з перевезенням вантажу, цілком у випадку втрати всього вантажу й у пропорції, що відповідає розміру збитку, при частковій втраті; інший збиток відшкодуванню не підлягає.

Судом установлено, що вартість втраченого (зіпсованого) вантажу визначена первісним вантажовідправником Агрополихим АД (Болгарія), який є незацікавленою особою у правовідносинах між сторонами спору у даній справі.

За приписами частин 1 та 2 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

За висновком суду, матеріалами справи підтверджується наявність складу цивільного правопорушення, зокрема, неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо забезпечення схоронності вантажу на час його перевезення за заявкою на перевезення вантажу № АЛ000001177 від 09.05.2024 (несправність транспортного засобу, невідповідність ТЗ умовам перевезення, характеристикам вантажу), що спричинило позивачу збитки в сумі 1233,08 Євро у вигляді вартості втраченого вантажу.

В свою чергу, відповідач не довів наявність підстав для звільнення його від відповідальності, зокрема, відсутність його вини за фактом втрати частини вантажу, перевезення якого мало бути вчинено ним з дотриманням відповідних вимог, згідно з погодженими сторонами умовами в заявці на перевезення вантажу № АЛ000001177 від 09.05.2024.

За таких обставин позовні вимоги в частині збитків у розмірі втраченого вантажу у сумі 1233,08 Євро підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача штрафу за запізнення транспортного засобу в місце завантаження в розмірі 100,00 євро та штрафу за не подання під завантаження транспортного засобу в розмірі 500,00 євро, суд керується наступним.

Згідно зі статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Перевізник зобов`язаний надати транспортні засоби під завантаження у строк, встановлений договором (ст. 917 ЦК України).

Відповідно до статті 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Статтею 230 ГК України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджено досягнення домовленості між сторонами щодо здійснення перевезення вантажу (23-24т азотної кислоти АДР8) за маршрутом м. Девня (Болгарія) м. Одеса (Україна) відповідно до заявки на перевезення вантажу № АЛ000001188 від 09.05.2024. Згідно з якою та з урахуванням приписів п. 5.2. Договору № ЛВ08/05/24.2, транспортний засіб повинен був бути поданий під завантаження 10.05.2024 р. о 9 годині ранку.

Проте, позивач наполягає, що в порушення умов договору, фактично транспортний засіб відповідача держ. № НОМЕР_3 причіп держ. № НОМЕР_4 прибув на місце завантаження 10.05.2024 р. о 12.30 год., тобто із запізненням, внаслідок чого, з вини відповідача вантажовідправником через відсутність вільних слотів завантаження було перенесено на 13.05.2024 р.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що у випадку затримки подачі автомобіля на завантаження, виконавець перераховує на поточний рахунок експедитора штраф у розмірі 100 євро у грн еквіваленті по курсу валют НБУ на день сплати.

Разом з тим суд констатує, що позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 100 євро на підставі п. 5.2. договору є безпідставними, оскільки матеріалами справи не підтверджено факт запізнення перевізника. Та з наданих документів неможливо встановити коли саме перевізник прибув у місце завантаження, які саме чинники вплинули на необхідність перенесення завантаження на 13.05.2024 р., а також не надано доказів того, що станом на 09 годину 10.05.2024 р. були наявні вільні слоти.

З огляду на зазначене, суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог про стягнення штраф у розмірі 100 євро, у зв`язку з чим слід відмовити у задоволені позовної вимоги у цій частині.

Натомість матеріалами справи підтверджено факт відмови перевізника (відповідача) від виконання замовлення узгодженого у заявці на перевезення вантажу № АЛ000001188 від 09.05.2024. Доказів належного виконання узгодженого у заявці перевезення суду не надано.

Відповідно до п. 5.4. договору сторони передбачили, що у випадку відмови перевізника від перевезення (виконання Заявки експедитора) після письмового підтвердження прийняття заявки до виконання чи не подачу транспортного засобу під завантаження, виконавець перераховує на порочний рахунок експедитора штраф у розмірі 10 % від узгодженої суми фрахту на перевезення, але не менше ніж 500 євро у грн еквіваленті по курсу валют НБУ на день сплати, якщо інший розмір штрафу не обумовлений у заявці.

З урахуванням викладеного, позивачем правомірно нараховано відповідачу штраф у розмірі 500 євро, з посиланням на п. 5.4 договору, який слід стягнути на користь позивача.

Поряд з тим позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 450,00 євро упущеної вигоди на підставі ст. ст. 22, 623 Цивільного кодексу України.

Сума упущеної вигоди розрахована позивачем виходячи з різниці між платою замовниками перевезень позивачу і платою самим позивачем, як експедитором, відповідача, як кінцевому перевізнику.

На підтвердження зазначеного позивачем до позовної заяви додані договори, укладені із замовниками перевезення.

Позивач вказує, що вина відповідача полягає в тому, що він порушив договірне зобов`язання та не здійснив перевезення, у зв`язку з чим, позивач вважає, що між порушенням зобов`язань з вини відповідача та з наслідками у вигляді збитків у формі упущеної вимоги є прямий причинний зв`язок.

Приписами ст. ст. 11, 22 Цивільного кодексу України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника.

Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Упущена вигода - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Втім, належних та допустимих доказів реальності неодержаних позивачем та заявлених до стягнення доходів у розмірі 450,00 євро суду не надано, що також свідчить про доказову непідвердженість понесення позивачем збитків у вигляді упущеної вигоди у заявленому розмірі.

Так, дійсно матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем умов щодо спірного перевезення вантажу. Суд також погоджується з наданим розрахунком різниці між платою замовниками перевезень позивачу і платою самим позивачем, як експедитором, відповідача, як кінцевому перевізнику, яка сукупно дорівнює 450 Євро. Що свідчить про можливість отримання такої плати позивачем.

Разом з тим, до матеріалів справи не надано доказів припинення правовідносин між позивачем та замовниками перевезення та розірвання договорів між ними. А відтак позивач, як експедитор, не був позбавлений права та можливості на залучення до такого перевезення інших перевізників. Як і не вказано на причини неможливість вчинення таких дій.

Отже, оскільки суд констатує, що позивачем не доведено належними доказами спричинення останньому таких збитків у вигляді упущеної вигоди, що не підтверджені відповідними документами (відсутні докази розірвання договірних відносин з контрагентами, залучення іншого перевізника з більшою вартістю перевезення), а відтак суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин наявності як упущеної вигоди і її розміру.

За таких обставин, оскільки позивачем нормативно та доказово не доведено наявності у сукупності всіх елементів складу правопорушення, яке тягне за собою відповідальність у вигляді відшкодування збитків - упущеної вигоди, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 450,00 Євро упущеної вигоди.

Що стосується вимоги про стягнення 1000 Євро моральної шкоди, суд відмовляє у задоволенні даних позовних вимог, оскільки під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди позивач вказує, що внаслідок порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань, ТОВ "АЛЬТАРІС ЛТД" було завдано моральної шкоди, яка полягає у принижені ділової репутації, втрати іміджу Товариства перед замовниками перевезень, оскільки позивачем було витрачено багато зусиль, часу і проведено декілька тяжких переговорів і зустрічей із даними замовниками перевезень для збереження подальших взаємовідносин після ситуацій, що мали місце із транспортними засобами відповідача і порушення ним його договірних зобов`язань, тим більше, що після таких ситуацій, дуже важко втримати клієнтів в умовах існуючої досить серйозної конкуренції на ринку транспортно-експедиційних послуг, тому вважаємо, що діями відповідача завдано позивачу моральну шкоду, яка полягає у принижені ділової репутації, втрати іміджу Товариства перед замовниками перевезень, яку позивач оцінив в 1000,00 євро.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи те, що позивачем не подано будь-яких доказів, що підтверджують понесення моральної шкоди, суд вважає за необхідне у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України дотримуючись принципу змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ч. 1, 2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, враховуючи усе викладене вище у сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, в частині стягнення з ПП "ОІЛТРАНС" на користь позивача 1233,08 євро збитків завданих втратою та знищенням вантажу, 500,00 євро штрафу за не подання під завантаження транспортного засобу. У решті вимог - у задоволенні позову необхідно відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. Згідно з приписами ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір вник внаслідок неправомірних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зважаючи на те, що спір виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем доведено порушення умов договору з боку відповідача, а також враховуючи сплату позивачем за подання позову судового збору у мінімальному розмірі визначеному ЗУ "Про судовий збір", суд, керуючись приписами ч. 9. ст. 129 ГПК України, вважає за можливе судовий збір у розмірі 2422,40 грн, сплачений позивачем, покласти на відповідача у повному обсязі та стягнути з останнього на користь позивача.

Поряд з цим позивачем заявлено до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 45000,00 грн.

Відповідач поданому відзиві на позов наголошує на неспівмірності заявлених витрат на професійну правничу допомогу із аспектами, визначеними в ч. 4 ст. 126 ГПК України.

У позовній заяві на виконання приписів ст. 124 ГПК України, повідомлено, що позивач користувався платними послугами адвоката, розмір гонорару якого складає: фіксована сума 45 000,00 грн. Станом на момент подання цієї позовної заяви гонорар адвокату ще не сплачено, проте, позивач має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями протягом 10 (десяти) календарних днів з дати прийняття остаточного рішення у справі в повному обсязі, тому відповідно витрати за гонораром адвоката згідно договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 14.05.2024 р. є "фактично понесеними".

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 16 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 цього Кодексу зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу).

Як вбачається зі змісту поданої заяви, позивачем заявлено до стягнення з відповідача у справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 45000,00 грн.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу та їх розподілу позивачем подано до суду: копію договору про надання правової допомоги від 14.05.2024, укладеного між Адвокатом Балла Владиславом Володимировичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬТАРІС ЛТД"; копію довіреності від 14.05.2024 року; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2825 від 25.06.2019 року; копію акту приймання-передачі послуг від 30.05.2024 на суму 45000,00 грн; копію довідки про проведену адвокатом роботу.

Так, за умовами укладеного 14 травня 2024 року між Адвокатом Балла Владиславом Володимировичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬТАРІС ЛТД" договору про надання правової допомоги, Адвокат прийняв на себе зобов`язання щодо забезпечення та надання правової допомоги Клієнту (ТОВ "АЛЬТАРІС ЛТД") у справі за позовом клієнта до ПП "ОІЛТРАНС" про стягнення збитків та штрафних санкцій (п. 1.1. договору).

Відповідно до п.п. 3.1. зазначеного договору враховуючи складність справи, за надання правової допомоги Клієнт сплачує адвокату гонорар, що визначається на основі фіксованої суми в розмірі 45000,00 грн.

Відповідно до наданого акту приймання-передачі послуг від 30.05.2024, Адвокат надало, а клієнт - ТОВ "АЛЬТАРІС ЛТД" прийняв юридичні послуги на загальну суму 45000,00 грн на виконання п. 3.1. договору про надання правової допомоги від 14.05.2024.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Враховуючи, що вчинення вказаних дії з надання професійної правничої допомоги не спростовано відповідачем, як і не доведено, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 45000,00 грн є не співмірними з наданими послугами та завищеними; приймаючи до уваги, що приписами ч. 5 ст. 126 унормовано можливість зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, лише з урахуванням обґрунтованого клопотання іншої сторони, суд дійшов висновку, що наданими ТОВ "АЛЬТАРІС ЛТД" доказами підтверджується факт надання професійної правничої допомоги позивачу на суму 45000,00 грн, у зв`язку із розглядом справи № 922/1958/24.

Водночас суд наголошує, що відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що рішенням суду у справі № 922/1958/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТАРІС ЛТД" задоволено частково, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 129 ГПК України, підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 23754,71 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

На підставі викладеного та керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 178, 184, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "ОІЛТРАНС" (49001, м. Дніпро, вул. Ульянова, буд. 26, оф. 7; ідентифікаційний код 36415925) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТАРІС ЛТД" (61153, м. Харків, пр. Ювілейний, будинок 54А, офіс 118, ідентифікаційний код 41668794) 1233,08 євро збитків завданих втратою та знищенням вантажу, 500,00 євро штрафу за не подання під завантаження транспортного засобу, 2422,40 грн судового збору та 23754,71 грн судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне рішення складено "06" грудня 2024 р.

Суддя М.І. Шатерніков