УХВАЛА

03 грудня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/826/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Ємця А.А.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі 365» (далі - ТОВ «Енерджі 365», позивач) - Гриценко Б.М. (адвокат),

відповідача - Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПрАТ «Укренерго», відповідач, скаржник) - Прилєпов О.А. (адвокат)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПрАТ «Укренерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 (головуюча - суддя Борисенко І.І.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2024 (головуючий - суддя Станік С.Р., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.)

у справі за позовом ТОВ «Енерджі 365»

до ПрАТ «Укренерго»

про стягнення 5 935 019,60 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. ТОВ «Енерджі 365» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ПрАТ «Укренерго» кошти в розмірі 5 935 019,60 грн, з яких: основний борг 5 355 675,69 грн, пеня 191 200,99 грн, інфляційні втрати 231 014,43 грн та 3 % річних у сумі 157 128,49 грн.

1.1. Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про врегулювання небалансів електричної енергії в частині своєчасної та повної сплати вартості поставленої позивачем електроенергії за січень-лютий 2023 року, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість.

2. Господарський суд міста Києва рішенням від 11.06.2024 позов задовольнив частково.

Стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у сумі 231 014,43 грн та 3 % річних у сумі 156 400, 06 грн.

У решті вимог відмовив.

Провадження за позовом про стягнення пені у сумі 191 200,99 грн закрив.

У клопотанні відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та 3 % річних, а також про відстрочення виконання рішення на один рік відмовив.

3. Не погодившись з ухваленим рішенням, ПрАТ «Укренерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 у справі №910/826/24 в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

4. Північний апеляційний господарський суд постановою від 03.10.2024 залишив без змін рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 у справі № 910/826/24.

5. ПрАТ «Укренерго» через «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2024 у справі №910/826/24 в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

6. Із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №910/19094/17, від 29.01.2019 у справі №910/11249/17, від 04.12.2019 у справі №910/15714/18, від 30.04.2020 у справі №914/1001/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

7. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2024 для розгляду касаційної скарги ПрАТ «Укренерго» у справі №910/826/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючої, Бенедисюка І.М., Ємця А.А.

8. Ухвалою Верховного Суду від 11.11.2024 відкрито касаційне провадження у справі №910/826/24 за касаційною скаргою ПрАТ «Укренерго» на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

9. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Енерджі 365» заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм права. Також ТОВ «Енерджі 365» просить стягнути з відповідача 20 000 грн за надання правової допомоги.

10. Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

11. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

12. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

13. При цьому, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

14. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

15. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 231 014,43 грн та 3 % річних у сумі 156 400, 06 грн. В іншій частині судові рішення учасниками справи не оскаржуються та касаційною інстанцією не переглядаються.

16. Скаржник означив підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

17. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у контексті підстав касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/826/24 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

18. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

19. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

20. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

21. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

22. Тому Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерії подібності правовідносин:

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;

- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими;

- подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини);

- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

23. Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

24. Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

25. При цьому, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

26. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

27. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

28. За доводами касаційної скарги суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17, від 29.01.2019 у справі № 910/11249/17, від 04.12.2019 у справі № 910/15714/18, від 30.04.2020 у справі № 914/1001/19. Одночасно, з посиланням на правові висновки, викладені у цих постановах суду касаційної інстанції, скаржник зазначає, що сплата 3% річних від простроченої суми, так само як і інфляційні нарахування, «є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові».

28.1. Проте, враховуючи особливий порядок розрахунків на ринку електричної енергії та вимоги частини четвертої статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії», відповідач не може користуватися коштами на рахунку зі спеціальним режимом використання, адже і джерела надходжень на вказаний рахунок, і напрямки сплати коштів з такого рахунку визначено законом. Враховуючи неможливість використання відповідачем коштів, належних до сплати позивачу, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3% річних є необґрунтованими, а стаття 625 ЦК України, на думку скаржника, не підлягала застосуванню.

28.2. Також скаржник, посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, зазначає, що суди відмовили у задоволенні клопотання відповідача про зменшення на 99 % трьох % річних та інфляційних втрат, попри наявність правового висновку у справі № 902/417/18.

29. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить з такого.

30. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

31. Згідно із частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

32. Статтею 233 ГК України також передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

33. Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, частини першої статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені).

34. Висновок щодо застосування норм права, а саме статей 551, 625 ЦК України та 233 ГК України в контексті наявності права суду зменшувати розмір пені, штрафних санкцій тощо, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.

35. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

36. При цьому, Суд зазначає, що ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (такий висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

37. Зокрема, Верховний Суд зазначав, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

38. З огляду на порушені у касаційній скарзі питання Суд звертається до правових висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.

39. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.

39.1. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.

39.2. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

39.3. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

40. Колегія суддів також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 виснувала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.

41. Так, у справі № 910/19094/17, на яку посилається скаржник, предметом розгляду були вимоги про стягнення 303 353,33 грн інфляційних втрат, 3 % річних та пені, нарахованих на суму основного боргу за договором оренди. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2017 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 рішення суду першої інстанції скасовано частково, позов задоволено частково. Задовольняючи позов у частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Разом із тим, апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, виходячи з неправомірності її нарахування поза межами дії договору. Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 910/19094/17, Верховний Суд у постанові від 16.10.2018 (пункт 4.8) зазначив, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

42. У справі № 910/11249/17 предметом позову було солідарне стягнення 22 247 906,19 грн курсової різниці, 3 % річних, які нараховані на суму курсової різниці та на суму боргу, інфляційних втрат, нарахованих на борг у різні періоди невиконання договору поставки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром», як постачальником, та Публічним акціонерним товариством «Нікопольський завод феросплавів», як покупцем, укладено договір поставки, за умовами якого розрахунки за поставлений товар здійснюються у гривнях за курсом НБУ до долара США. Внаслідок неналежного виконання умов договору поставки за покупцем утворилась заборгованість, що становила 100 378 909,88 грн та була стягнута рішенням суду від 16.05.2016 у справі № 910/2114/16. Оскільки фактичне виконання зазначеного рішення суду здійснено покупцем лише 01.03.2017, враховуючи передбачене договором поставки право здійснити коригування рахунків після отримання оплати, позивач просив стягнути з відповідачів 22 247 906,19 грн. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки внаслідок прийняття рішення суду від 16.05.2016 у господарській справі № 910/2114/16, яке частково скасовано постановою суду апеляційної інстанції від 21.12.2016, у відповідача перед позивачем існувало боргове зобов`язання, сума якого визначена у гривнях, а тому за його несвоєчасне виконання настають наслідки, передбачені статтею 625 ЦК України. Верховний Суд постановою від 29.01.2019, на яку посилається скаржник, залишив оскаржувані судові рішення без змін і дійшов такого висновку щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України (пункт 4.6 постанови): «Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові».

43. Предметом спору у справі № 910/15714/18 були вимоги про стягнення 307 518,54 грн інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку з порушенням відповідачем строку виконання грошового зобов`язання за договором про відступлення права вимоги. Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і передаючи справу в цій частині на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд в постанові від 04.12.2019 зазначив про те, що при вирішенні цього спору в частині відмови у задоволенні позову на суму 254 511,70 грн інфляційних втрат, апеляційний суд на порушення вимог статей 86, 236 ГПК України не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: чи встановлений укладеною між сторонами редакцією договору порядок застосування еквіваленту іноземної валюти на день виконання грошового зобов`язання; чи визначені формули, які б регулювали визначення розміру грошових зобов`язань у випадку збільшення / зменшення курсу долара США; чи мав відповідач право на коригування грошового зобов`язання відповідно до курсу валюти, встановленого на день оплати грошового зобов`язання. При цьому, Верховний Суд у зазначеній постанові у справі № 910/15714/18 виснував про те, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

44. У справі № 914/1001/19 спір виник щодо стягнення 500 971,71 грн інфляційних втрат, 3 % річних та пені у зв`язку із простроченням відповідача щодо оплати наданих позивачем послуг щодо сервісного обслуговування холодильного обладнання відповідача. Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди попередніх інстанцій виходили з доведеності позивачем факту несвоєчасної сплати відповідачем за надані послуги згідно з укладеним сторонами договором, тому нарахування позивачем інфляційних втрат, 3 % річних та пені визнано обґрунтованим. Верховний Суд постановою від 30.04.2020 залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій та виснував, що сплата 3 % річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні втрати, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (пункт 5.2.4 зазначеної постанови).

45. У постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 про стягнення заборгованості за договором поставки, на яку також посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

45.1. Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

45.2. Отже, відповідне зменшення процентів річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №902/417/18, а саме: встановлення процентів річних на рівні 40% та 96%, і їх явну невідповідність принципу справедливості.

45.3. Під час розгляду справи №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що станом на момент звернення з позовом до суду сума заборгованості за договором поставки складала 98 381,92 грн і була повністю сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі, тоді як позивач нарахував 40 306,19 грн пені, 30 830,83 грн штрафу, 110 887,30 грн відсотків річних, що разом складає 182 024,32 грн та перевищує майже у два рази суму прострочення.

46. У наведеній справі Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку (див. ухвали Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 904/3177/20, Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23.05.2024 у справі № 910/2440/23, Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 915/534/22).

47. Вирішуючи питання щодо зменшення розміру відсотків річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду врахувала фактичні обставини справи №902/417/18, які мали юридичне значення для такого зменшення.

48. У справі, що переглядається, суд першої інстанції вирішуючи спір встановив, що у січні та лютому 2023 року позивач на виконання своїх зобов`язань за договором про врегулювання небалансів електричної енергії від 12.04.2019 №0181-01024 виставив відповідачу рахунки-фактури від 16.01.2023, від 26.01.2023, від 06.02.2023 за електричну енергію на загальну суму 5 355 675,69 грн, які направив на електронну адресу відповідача: 17.01.2023, 26.01.2023, 06.02.2023. На підставі платіжної інструкції №1038 від 01.03.2024, наявної у матеріалах справи, відповідач сплатив позивачу вартість електроенергії на суму 340 437,46 грн. Також, враховуючи наявність зустрічних однорідних грошових вимог, що виникли у сторін, зокрема, за договором № 0181-01024 від 12.04.2019, сторони у справі здійснили зарахування зустрічних однорідних грошових вимог на суму 5 015 238,23 грн, що підтверджується актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.03.2024. Отже, як встановлено судом першої інстанції, і з чим погодився суд апеляційної інстанції, відповідачем були виконані зобов`язання з оплати за електричну енергію на суму 5 355 675,69 грн у повному обсязі, проте, з порушенням строку, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 231 014,43 грн та 3 % річних у сумі 156 400,06 грн. У вимогах про стягнення 3 % річних у сумі 728,43 грн місцевий господарський суд відмовив.

48.1. Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та 3 % річних суд першої інстанції, врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, виходив з того, що судом не встановлено відповідних обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних. Суд першої інстанції зазначив, що розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (три відсотки), а наведені відповідачем підстави - не можуть бути підставою для зменшення розміру трьох відсотків річних без встановлення судом виключних (надзвичайних) обставин. При цьому, суд звернув увагу на те, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

48.2. Місцевий господарський суд також наголосив, що відповідачем також не надано жодних доказів на підтвердження погіршення фінансового стану чи призупинення діяльності підприємства внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. Судом враховано, що не тільки відповідач продовжує працювати в умовах воєнного стану, а й позивач, на господарську діяльність якого також негативно впливають наслідки, пов`язані з військовою агресією російської федерації. Отже, враховуючи наведене та зважаючи на матеріальні інтереси обох сторін, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в наданні відстрочки виконання судового рішення.

49. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові зазначив, що матеріалами справи документально підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, а тому погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, проте, щодо здійсненого позивачем розрахунку суми 3 % річних 157 128,49 грн, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачем такий розрахунок здійснений невірно. Здійснивши перевірку нарахувань 3 % річних щодо сум, строків і ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 156 400,06 грн 3% річних.

49.1. Суд апеляційної інстанції також визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат на 99 %. Судом апеляційної інстанції не встановлено відповідних обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних. Суд апеляційної інстанції зазначив, що розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (три відсотки), а наведені відповідачем підстави не можуть бути підставою для зменшення розміру трьох відсотків річних без встановлення судом виключних (надзвичайних) обставин. Перевіривши розрахунки інфляційних втрат у розмірі 231 014,43 грн щодо сум, строків і ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню повністю.

50. З-поміж іншого, ураховуючи підстави касаційного оскарження, Верховний Суд виходить з того, що в питаннях підстав для зменшення розміру відсотків річних правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

51. Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди навели аргументи і мотиви з яких вони виходили, не зменшуючи розмір заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Колегією суддів не вбачається, що сторони надали докази, а суди попередніх інстанцій їх не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

52. Отже, суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, дослідили та оцінили за правилами статті 86 ГПК України надані та зібрані у справі докази у їх сукупності і вірогідності, застосувавши статті 76-79 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, з огляду на суддівську дискрецію і дійшли висновку про відсутність підстав для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

53. Відтак, проаналізувавши зміст наведених вище постанов Верховного Суду (див. пункти 41-47 цієї ухвали) за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в тому числі через призму наявності/відсутності підстав вважати, що має місце неврахування висновку Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги в цій частині не зводяться до неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду про те, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові, а зводяться до незгоди із дослідженням та оцінкою судами наявності/відсутності підстав для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, які мають індивідуально-оціночний характер, що свідчить про неподібність цих справ зі справою, що переглядається з точки зору фактично-доказової бази та обставин справи, встановлених судами, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантним до обставин цієї справи.

54. Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

55. У касаційній скарзі скаржник із посиланням на частину четверту статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» також зазначає про те, що у зв`язку з систематичним порушенням учасників ринку, відповідальними за небаланс, своїх фінансових зобов`язань перед оператором системи подачі, поточний рахунок відповідача із спеціальним режимом використання не накопичує в достатній мірі коштів для належного проведення ОСП розрахунків на балансуючому ринку.

56. З цього приводу колегія суддів звертається до постанови Верховного Суду від 12.11.2024 у справі № 910/1773/24, в якій зазначено:

«Відповідно до частини 1 статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на ринку електричної енергії, між учасниками цього ринку здійснюються в грошовій формі відповідно до укладених договорів у порядку, визначеному цим Законом, Правилами ринку, правилами ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку.

Частиною 4 статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що постачальники послуг з балансування та сторони, відповідальні за баланс, у яких виникли зобов`язання перед оператором системи передачі в результаті діяльності на балансуючому ринку, вносять плату за електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оператора системи передачі в одному з уповноважених банків. Кошти з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оператора системи передачі перераховуються відповідно до правил ринку на: 1) поточні рахунки постачальників послуг з балансування та сторін, відповідальних за баланс, крім електропостачальників; 2) поточні рахунки із спеціальним режимом використання електропостачальників; 3) поточний рахунок оператора системи передачі. З метою здійснення розрахунків з постачальниками послуг з балансування під час врегулювання системних обмежень оператор системи передачі може вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунку.

Колегія суддів, проаналізувавши зміст приписів статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії», констатує, що ці приписи не містять імперативної вказівки щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії (позивачем) тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, навпаки, передбачено можливість відповідача для належного виконання грошових зобов`язань вносити грошові кошти з інших власних рахунків на рахунок зі спеціальним режимом використання, що, в свою чергу, свідчить про те, що відповідач (боржник) не позбавлений можливості здійснити перерахування на такий рахунок коштів з інших рахунків, зокрема з поточного рахунку, задля належного виконання своїх зобов`язань. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 910/21124/20, від 17.01.2024 у справі № 910/18308/21, від 14.12.2023 у справі № 910/3263/23, від 25.05.2023 у справі № 910/1382/22, від 09.03.2023 у справі № 910/18613/21, від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21».

56.1. Отже, Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника, викладені у пункті 28.1. цієї ухвали, оскільки, зміст статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» не містить імперативної заборони щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором.

56.2. Крім того, у справі №910/6636/21 Верховний Суд, спростовуючи твердження скаржника, що прострочення виникло не з його вини, зазначив, що «наявність рахунку із спеціальним режимом використання не виключає застосування до споживача пені за прострочення в оплаті отриманої електричної енергії, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19)».

56.3. Зазначену правову позицію також підтримала об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.02.2023 у справі №910/9374/21.

57. Отже, доводи скаржника про те, що у спірних правовідносинах не може бути застосована частина друга статті 625 ЦК України, є помилковими.

58. З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій оцінили подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності. Суди надали оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, що відповідає приписам частини другої статті 86 ГПК України.

59. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

60. Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, а саме статті 625 ЦК України та статті 233 ГК України, які викладені у зазначених скаржником постановах Верховного Суду (див. пункт 6 цієї ухвали), стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/826/24.

61. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/826/24 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

62. Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

63. Як убачається з матеріалів справи, представник ТОВ «Енерджі 365» - адвокат Гриценко Б.М. у поданому відзиві на касаційну скаргу ПрАТ «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2024 в частині задоволених позовних вимог, зокрема зазначив, що ТОВ «Енерджі 365» понесені витрати в розмірі 20 000 грн за надання правової допомоги. До відзиву адвокат додав копію ордеру, копію договору про надання (правничої) правової допомоги та представництво інтересів в суді від 01.07.2022, копію додаткової угоди до договору від 30.12.2022, копію додаткової угоди №1 до Договору від 01.01.2024, копію додаткової угоди до Договору від 08.11.2024, копію акта від 12.11.2024 приймання передачі наданих послуг за договором від 01.07.2022 та додаткової угоди від 08.11.2024, квитанцію про надсилання відзиву ПрАТ «Укренерго».

64. Верховний Суд виходить з того, що стаття 16 ГПК України вказує на те, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

65. За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

66. Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

67. Верховний Суд зазначає, що принцип в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

68. Верховний Суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, зробив такі висновки щодо застосування норм процесуального права, зокрема:

- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (пункт 1.20 постанови палати для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.07.2021 року у справі 910/16803/19);

- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (пункт 3.6 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 921/221/21 та пункт 20 постанови від 31.05.2022 у справі № 917/304/21).

69. У додатковій постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі.

70. З огляду на зазначене вище у цій ухвалі, Судом встановлено, що ТОВ «Енерджі 365» у позовній заяві вказав про те, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат складає судовий збір та юридичні послуги в сумі 150 000 грн. Верховний Суд виходить з того, що вказаний попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на юридичні послуги не конкретизований за судовими інстанціями.

70.1. Заявник у поданому до Верховного Суду відзиві визначив понесену ТОВ «Енерджі 365» суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн та просив її стягнути з відповідача, а також надав відповідні докази.

70.2. Верховний Суд доходить висновку, що ТОВ «Енерджі 365» заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у порядку, межах та строк, які визначені чинним законодавством, зокрема частиною восьмою статті 129 ГПК України, та заявником дотримано вимоги, передбачені статтями 80, 124, 126, 129 ГПК України.

71. З додатків до відзиву вбачається, що ТОВ «Енерджі 365» направлено копію відзиву з доданими документами відповідачу відповідно до вимог частини дев`ятої статті 80 ГПК України. Таким чином, ТОВ «Енерджі 365» дотримано вимоги частини дев`ятої статті 80 ГПК України.

72. За таких обставин, правові підстави для залишення без розгляду заяви ТОВ «Енерджі 365» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу або відмови в задоволенні такої заяви у зв`язку з недотриманням останнім вимог, передбачених статтями 124, 126, частиною восьмою статті 129 ГПК України відсутні.

73. ТОВ «Енерджі 365» просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, понесені ним у зв`язку з розглядом справи № 910/826/24 у суді касаційної інстанції у розмірі 20 000 грн.

74. Згідно з частиною п`ятою статті 129 ГПК під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

75. Розглядаючи заяву ТОВ «Енерджі 365» про стягнення з ПрАТ «Укренерго» витрат на професійну правничу допомогу, понесених ТОВ «Енерджі 365» у зв`язку з розглядом справи № 910/826/24 у суді касаційної інстанції у розмірі 20 000 грн, Верховний Суд враховує, що предметом розгляду у справі №910/826/24 було стягнення заборгованості за договором про врегулювання небалансів електричної енергії.

76. Господарський суд міста Києва рішенням від 11.06.2024 позов задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у сумі 231 014,43 грн та 3 % річних у сумі 156 400, 06 грн. У решті вимог відмовив. Провадження за позовом про стягнення пені у сумі 191 200,99 грн закрив. У клопотанні відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та 3 % річних, а також про відстрочення виконання рішення на один рік відмовив.

77. Північний апеляційний господарський суд постановою від 03.10.2024 залишив без змін рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 у справі № 910/826/24.

77.1. Верховний Суд звраховує, що предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 231 014,43 грн та 3 % річних у сумі 156 400, 06 грн.

78. Матеріали справи містять договір про надання (правничої) правової допомоги та представництво інтересів в суді від 01.07.2022 (далі - Договір), ордер на надання правничої допомоги ВМ №1057831, виданий ТОВ «Енерджі 365» адвокату Гриценку Б.М. на представлення інтересів ТОВ «Енерджі 365» у Верховному Суді, додаткову угоду від 30.12.2022 до Договору, додаткову угоду №1 від 01.01.2024 до Договору, додаткову угоду від 08.11.2024 до Договору, акт від 12.11.2024 приймання передачі наданих послуг за Договором від 01.07.2022 та додаткової угоди від 08.11.2024.

79. Згідно з пунктом 1.1. Договору, укладеного Адвокатським об`єднанням «Капітал Правіс» та ТОВ «Енерджі 365» Виконавець зобов`язується надати Замовнику правову допомогу зазначену у пункті 1.2. цього Договору, а Замовник зобов`язується оплатити такі послуги.

80. Відповідно до пункту 2.2. Договору Замовник зобов`язаний належним чином оплатити послуги, які надаються Виконавцем згідно з цим Договором.

81. Вартість послуг та представлення інтересів визначається додатковою угодою до договору (пункт 3.1. Договору).

82. У пункті 1 Додаткової угоди від 08.11.2024 до Договору про надання (правничої) правової допомоги та представництво інтересів в суді від 01.07.2022 визначено, що з метою виконання пунктів 1.1. та 1.2. основного Договору АО «Капітал Правіс» надає правову допомогу по представництву інтересів ТОВ «Енерджі 365» в суді першої інстанції, апеляційної та касаційної інстанцій із усіма правами наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі (без виключень), в тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмета позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення суду, подачі виконавчого листа до стягнення при стягненні заборгованості за позовом до ПрАТ «Укренерго».

83. Для виконання цього договору Замовник уповноважує Виконавця через адвоката Гриценка Б.М. представляти його інтереси в суді касаційної інстанції (пункт 2 Додаткової угоди від 08.11.2024).

84. Відповідно до пунктів 4, 5 Додаткової угоди від 08.11.2024 у випадку прийняття судом позитивного рішення на користь Замовника (незалежно від суми фактичного погашення заборгованості шляхом отримання грошових коштів на рахунок, зарахування вимог, або в інший спосіб, незалежно від суми задоволення позовних вимог судом), винагорода за виконану роботу (гонорар) включає послуги по розробці, складанню процесуальних документів та представлення інтересів в суді першої інстанції Замовника та визначена в фіксованій грошовій сумі 20 000 грн. Замовник сплачує винагороду Виконавцю, визначену в пункті 4 договору протягом 10 банківських днів з дня набрання законної сили рішення суду касаційної інстанції в розмірі 200 000 грн.

85. Згідно з Актом від 12.11.2024 приймання передачі наданих послуг за Договором від 01.07.2022 та Додаткової угоди від 08.11.2024 АО «Капітал Правіс» через адвоката Гриценка Б.М. надало Замовнику правову допомогу відповідно до Договору від 01.07.2022, Додаткової угоди від 08.11.2024, а Замовник прийняв надані послуги по підготовці, складанню та поданню процесуальних документів Верховного Суду у справі №910/826/24. Правнича допомога включає:

- правовий аналіз позовної заяви та додатків до неї;

- формування правової позиції щодо заявлених позовних вимог;

- вивчення нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини;

- вивчення судової практики по аналогічним справам;

- формування документів, що є доказами по справі та спростовують позицію опонента;

- складання та подання відзиву на касаційну скаргу із викладенням обставин, які підтверджують позицію позивача та спростовують позицію опонента;

- представництво інтересів Замовника в суді шляхом безпосередньої участі в судових засіданнях адвоката Гриценка Б.М.

Сторони погодили, що винагорода за виконану роботу (гонорар) становить фіксовану грошову суму 20 000 грн і не залежить від кількості витраченого часу на справу.

86. У матеріалах справи міститься відзив ТОВ «Енерджі 365» на касаційну скаргу ПрАТ «Укренерго», підписаний представником ТОВ «Енерджі 365» - адвокатом Гриценко Б.М., у якому останній заперечував проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просив Суд скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

87. У судовому засіданні, яке відбулось 03.12.2024 у місті Києві, інтереси ТОВ «Енерджі 365» у суді касаційної інстанції в режимі відеоконференції представляв адвокат - Саленко В.Ю. на підставі копії ордера від 12.11.2024 Серії ВМ №1057831.

88. Представник ПрАТ «Укренерго» в судовому засіданні 03.12.2024 заявив усне клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 5000 грн, обґрунтовуючи неспівмірністю розміру гонорару наданим послугам.

89. Верховний Суд виходить з того, що за пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

90. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного вище Закону).

91. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

92. У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

93. Колегія суддів також виходить з того, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

94. Також частини четверта -шоста, сьома, дев`ята статті 129 ГПК України, визначає випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат.

95. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

96. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

97. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

98. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

99. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

100. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

101. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

102. До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами статей 123- 130 ГПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

102.1. У пункті 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №686/5757/23 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи».

103. Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

104. Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

105. При цьому згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

106. Колегія суддів зазначає, що подані відповідачем надані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в цілому у сукупності відповідають вимогам статей 73, 75-79 ГПК України, є належними і допустимими.

107. Суд, у контексті оцінки доказів, поданих ТОВ «Енерджі 365» на обґрунтування заяви, звертається до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, зокрема:

"127. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо".

108. Верховний Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

109. Водночас, Суд враховує, що (1) правова позиція ТОВ «Енерджі 365» з моменту подачі позову до суду стала і не зазнавала змін протягом розгляду спору у судах першої та апеляційної інстанціях, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, (2) адвокат Гриценко Б.М., в тому числі, надавав правову допомогу ТОВ «Енерджі 365» у суді першої та апеляційної інстанцій, тому, відповідно, обізнаний у справі з усіма деталями, що з неї випливають, (3) відзив на касаційну скаргу ідентичний за змістом відзиву на апеляційну скаргу,(4) включення до Акта від 12.11.2024 приймання передачі наданих послуг таких послуг: як правовий аналіз позовної заяви та додатків до неї; формування правової позиції щодо заявлених позовних вимог; вивчення нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини; вивчення судової практики по аналогічним справам; формування документів, що є доказами по справі та спростовують позицію опонента, є послугами, які надані в судах попередніх інстанціях і не відносяться до обсягу робіт, наданих в суді касаційної інстанції з огляду на те, що ТОВ «Енерджі 365» є позивачем у справі, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, а також повноваження Верховного Суду як суду права, а тому, на переконання Суду, розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є неспівмірним, не пропорційним та не необхідними витратами, з огляду на те, що судові рішення оскаржуються в частині стягнення інфляційних страт та 3% річних, що у повній мірі не відповідає принципам справедливості, розумності та реальності.

110. Таким чином, керуючись зазначеними у пунктах 95-99 цієї ухвали критеріями, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та документи щодо витрат, а також заперечення відповідача щодо цієї заяви, колегія суддів касаційної інстанції, з огляду на міркування, викладені у цій ухвалі, доходить висновку про не покладення всієї заявленої суми витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн на ПрАТ «Укренерго».

111. Отже, ураховуючи наведене, оцінивши доводи заяви ТОВ «Енерджі 365» про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, виходячи з вищенаведених критеріїв, їх оцінки, викладеної у пункті 109 цієї ухвали, та керуючись статтями 2, 123, 80, 73, 75-79, частиною четвертою статті 126, 129 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку про стягнення з ПрАТ «Укренерго» на користь ТОВ «Енерджі 365» 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції, які відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критеріям пропорційності, справедливості, необхідності та розумності їхнього розміру, і ці витрати є співрозмірні з виконаною роботою у суді касаційної інстанції. В іншій частині заяви Суд не покладає такі витрати на ПрАТ «Укренерго».

112. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

113. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

114. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

115. Верховний Суд у прийнятті даної ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

116. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

117. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

118. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

119. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

120. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

121. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 123, 126, 129, 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2024 в частині задоволених вимог у справі №910/826/24 закрити.

2. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі 365» про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у справі №910/826/24 задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія «Укренерго» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі 365» (01135, місто Київ, просп. Берестейський, буд. 5-а, ) 5 000,00 грн (п`ять тисяч сто гривень 00 коп) витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

4. У задоволенні решти заяви відмовити.

5. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець